Весел Цанков
Пиксел

chitanka.info

1.

Докато колегата му попълваше стандартен доклад, патрулният от AntiVirus Realtime Auto-Protect System огледа подробно мъжа и си каза: „Този тип явно е голяма работа“.

И беше прав.

Костюмът му бе „Jovani“.

Ризата му бе „Lake“.

Вратовръзката му бе „Smith“.

Обувките му бяха „El Macho“.

Чорапите му бяха „Mr Sock“.

Дупката в тила му бе от „Colt Peemaker“.

На заден план стояха няколко едри мъжаги в сигналножълти непромокаеми гащеризони и наблюдаваха шефа си. Той бе коленичил върху Тръбата и я оглеждаше така внимателно, сякаш търси къде да я целуне. Сцената бе изпълнена с предчувствие за скорошно чудо.

На преден план бе русата репортерка, също с непромокаем гащеризон, стоеше й страшно секси (за който си пада по такива маскаради). Тя държеше микрофон, гледаше напрегнато в обектива на камерата и говореше бързо, сякаш за последно:

— Съжителството на повече от три милиарда души в един многоетажен град поражда страшно много проблеми. Противно на общоприетото мнение обаче, основният от тях не е изхранването на хората, а последиците от него. Да се чудим ли тогава защо водопроводчиците държат като с гаечен ключ съвременните градове и човек не може дори една вода да пусне извън одобрения от тях график? Можем да ги мразим, можем да измисляме вицове за тях, можем да ги презираме, но водопроводчикът си е ВОДОПРОВОДЧИК, особено след общата им стачка, известна като Вонящата седмица…

Big Boss деактивира виртуалния си компютърен екран и се отпусна във ваната.

Шефът на водопроводчиците в Града бе умен човек. Можеше да има всичко, но се ограничаваше с позволеното. Творчески, разбира се. Например той се наслаждаваше на лоялната към Призива за опазване на питейната вода седмична вана за управленския персонал всеки ден и въпреки това съвестта му бе чиста, защото твърдо бе решил след време да компенсира преразхода. Според изчисленията му заради днешното къпане ще трябва да се лиши от полагаемата му се вана след 215 години, 7 месеца, 3 седмици и 5 дни и всичко ще е наред с Призива, а това, че средната продължителност на живота е 97 години бе нещо извън него.

Той загриза контрабандна репичка — не за друго, а за да я унищожи.

Цяла сутрин бе инспектирал Тръбата. Всяка канализационна тръба изисква внимание, особено когато е с такива размери, че през нея спокойно би могъл да премине корабът „Титаник“ заедно със съответния айсберг. Засега Тръбата смогваше да отвежда гадостите от градската пречиствателна станция към дъното на Атлантическия океан, но с този прираст на населението препълването бе въпрос на няколко години. Не стига това, ами и последните данни за нивото на сероводорода в океана никак не го радваха.

Активира виртуалния си компютърен екран и отвори прозореца със служебна информация. Обедното заседание на Управителния съвет още не бе приключило. Повика секретарката си и махна екрана.

В банята влезе руса жена, материализираният пубертетен блян на Рубенс. Японското кимоно явно не е създадено за такива пищни форми, но и това бе част от чара й.

— Кажи на онези да ме изчакат.

— Да, Big Boss.

Понякога го питаха защо, след като може да има за секретарка която си поиска манекенка, бе избрал точно този празник на изобилието. „Така имам повече от нея за същите пари“ отговаряше, когато бе цинично настроен. Рядко споделяше, че е много удобна за гушкане.

Главният водопроводчик пусна топлата вода и размърда косматите си крака, за да се стопли по-бързо ваната.

Oldfish харесваше мебелите от дърво, най-добре бор, шлайфани добре и да имат тук-там чепове. За съжаление лоялността към Призива за опазване на растителността го принуди да обзаведе кабинета си с мебели от стандартни материали. Керамични плочки на пода. Бюро, издялано от масивен къс италиански мрамор. Заседателна маса с черен нечуплив, негорим и устойчив на агресивни химикали плот, поставен върху крака от неръждаема стомана. Столове, тапицирани с телешка кожа и с вградени маслени амортисьори, кондиционер и вибромасажор, който обаче бе деактивиран след като веднъж заради коварен вирус внезапно обезчести седящите в столовете членове на Управителния съвет. Единствената глезотийка, която Oldfish си позволи, бе малко дървено кубче, грубо отрязано с трион, ухаещо на смола и много приятно като занимавка за ръцете.

Обедната петминутка на Управителния съвет продължаваше вече трети час. По програма освен текущите проблеми, трябваше да обсъдят бюджета на AntiVirus Scaner System, но от дума на дума се бяха отплеснали към социалната политика в Града.

— Според мен вниманието на Управителния съвет трябва да бъде насочено предимно към младите хора — каза Главният секретар и бе абсолютно искрен, защото имаше 16-годишна любовница.

Членовете на Управителния съвет закимаха одобрително с глави и също бяха абсолютно искрени, те си знаеха защо.

Чу се блеене и Oldfish хвърли поглед към 40-инчовия 1600×1200 High True Color (128 bit) плазмен дисплей върху бюрото. В няколко ленти в горната част на екрана течаха новини и индексите на основните световни борси, а в останалата част ходеше виртуална овца и лакомо ядеше иконите, които след това излизаха изпод опашката й и плавно се наместваха по местата си. В момента овцата стоеше, пулеше се към него и от муцуната й се подаваше балонче, в което пишеше „Шефът на водопроводчиците ще посети заседанието на Управителния съвет.“ Външно Oldfish запази спокойствие, но мислено с диви крясъци разтрошаваше монитора в бюрото. От опит знаеше, че такова посещение удължава заседанието поне с час, а той още не бе обядвал.

— Big Boss ще намине към нас — съобщи на колегите си.

Трийсет и две минути по-късно Главният водопроводчик влезе при тях и пое дотътрения от секретарката на Oldfish обикновен стол. Big Boss не харесваше тази зряла дама със сиви коси и очи, но й се усмихна мило. Тя бе просто секретарка на Шефа на Управителния съвет, но беше такава от 42 години, през ръцете й, а понякога и краката й, бяха минали 17 шефове и разумът повеляваше ако не можеш да я имаш за съюзник, то в никакъв случай да не ти е враг.

Водопроводчикът постави стола до стената встрани от Oldfish. Освен че презираше съвременните ергономични столове, той обичаше да повтаря: „Истинският мъж трябва винаги да усеща зад гърба си стена“.

Всички се извърнаха към него.

— Какво те води насам, Big Boss? — усмихна му се Oldfish.

— Тръбата. Трябва ни още една.

— Тази колко ще изкара? — обади се Главният секретар.

— Пет години. Най-много осем.

— За какво е паниката тогава?!

Водопроводчикът въздъхна тежко както само градските водопроводчици въздишат. Винаги се намира някой, който мисли, че цялото време е негово и годините се сменят единствено, защото той е решил така. Един водопроводчик обаче знае как бясно лети времето. Докато се почешеш и 5 години са минали, докато си кажеш „Я, кога минаха тия години?!“ и още 5 години ги няма, и там, където доскоро само е капало, бликва гнусен фонтан. И после кой ще бърше с парцала след баровците от Управителния съвет? Неговите хора.

— Гледайте сега — като става дума за Тръбата, няма паника, има неизбежност, господа. Затова първо — веднага трябва да започне строителството на още една тръба, второ — трябва да се намали отделянето на отпадъци, и трето — ще ми дадете копие от протокола на това заседание, та след време ако започнат да ме сочат с пръст журналистите, да имам какво да им бутна в муцуните.

— И ние сега какво, да станем и да козируваме? — високо прошепна Главният секретар на седящия до него.

Това бе шефът на видеопаметта, който тъкмо си издухваше носа в огромна носна кърпа. Той се сепна и изхъхри:

— Някои хора се мислят за свещени крави!

След 68 години работа сред 1 920 000 пиксела, Главният пиксел можеше да води смислен разговор единствено и само за цвят и яркост на точка от екрана.

— Господа, Тръбата не е шега работа и мисля, че трябва да се доверим на експертното мнение на Главният водопроводчик — каза Oldfish. — Съгласен съм, че това ни изправя пред сериозен проблем, но важното е, че проблемът е чисто технически, а не човешки. Да, господа, огромната ни сила е, че ние сме не само колеги, но и приятели, ние сме съмишленици, ние сме отбор и усилията ни са насочени в една посока — за доброто на нашия град.

— Значи да започна подготовката на бюджет за строителството? — каза Главният счетоводител и се обърна към шефа на водопроводчиците — Очаквам от вас данни за параметрите на проекта.

— Ще ги имаш.

— Ами намаляването на отделянето на отпадъци? — Главният диетолог машинално заприглажда двойната си брадичка — Това означава нова диета. Как да мотивирам хората да я спазват, колега водопроводчик?

— Ти си знаеш как — сви рамене Big Boss. — „Нова, сензационна диета, по която светът е полудял. Бъдете красиви, бъдете здрави, бъдете потентни и на 100 години.“ Всичко е въпрос на реклама.

— Здравето и красотата наистина са важни и аз не разбирам иронията, колега водопроводчик. Колкото до потентността на 100-годишна възраст, това е просто невъзможно.

— Обаче не е лошо като призив — замисли се шефът на рекламата.

— Топки! — промърмори Главният секретар.

Споменаването на органите на съмнението видимо наскърби Главният промоутър.

Big Boss се плесна с длани по бедрата.

— Хора, как ще наложите диетата си е ваша работа — каза той. — Ама го направете бързо, защото нивото на сероводорода в Атлантическия океан наближава критичните 100 метра под водната повърхност. При следващия ураган газът ще вземе да изскочи отгоре и голямото, болезнено „Ох!“ не ни мърда!

— Американците как се справят с проблема?

— Откакто се преместиха в Аляска нашата локва хич не ги интересува!

— Някои хора се мислят за свещени крави!

— Тях всичко ги интересува!

— Газът в океана им как е?

— Нали са дупе и гащи с китайците, нямат проблеми!

— Вместо да дремете тук, направете нещо и ние да транспортираме сероводород към Китайско море!

— Китайците надвишават квотата си за енергийно производство!

— А кажете им нещо, де! Ако решат да ни затрият, няма нужда да махат калъфите от ракетите си, ще ни опухат с мокри пешкири!

— Някои хора се мислят за свещени крави!

— Ние също имаме ракети!

— Не разсъждавайте, ами действайте преди да е станало късно! Потреблението трябва да намалее! — Big Boss стана и златният му зъб проблесна като хвърлено от 97-я етаж дефектирало CD. — Много ми беше приятно при вас, ама работа ме чака.

Той бързо тръгна към вратата, без да поглежда никого.

— Дръж ни в течение на всичко около теб, Big Boss! — подвикна след него шефът на Управителния съвет.

Водопроводчикът му махна с ръка и излезе, а те останаха и се препираха още, според часовника на Oldfish, 72 минути.

След края на заседанието, докато изпращаше членовете на Управителния съвет до вратата, Oldfish хвана за лакътя Главният секретар и го задържа да остане последен.

— Мисля, че шефът на водопроводчиците прекали — каза той тихо.

Главният секретар го гледаше с розовите си алергични очи.

— Работата му несъмнено е важна, но той не е нещо повече от останалите членове на Управителния съвет — Oldfish замислено потри устни с палец и показалец — Всъщност Big Boss как точно стана член на съвета?

Главният секретар помнеше, че тъкмо Oldfish го предложи.

— Според мен, Oldfish, водопроводчикът е великолепен практик, но за доброто на този град в Управителния съвет са нужни хора с по-други качества.

— Убеден съм, че с теб трябва да обсъдим този въпрос в най-скоро време — Oldfish стисна ръката му и я задържа. — Съжалявам за убития ти двойник. Сигурно е много тежко!

— Губя седми двойник, като петима са убити през последния месец. Започвам да си мисля, че някой ми има зъб.

— На теб?! — Oldfish прекара тревожна ръка през лицето си — Кой би могъл да има нещо против теб?! Подозираш ли някого?

— Не.

— Всъщност това не ти е и работа. Съответните служби проучват случая, ти се съсредоточи върху Града. Имаме още задачи за вършене двамата с теб!

— Бих искал пълна дискретност относно тези инциденти.

— Вече съм се разпоредил. Патрулите, които откриха жертвите, са пратени на миросъхраняващи мисии в южноевропейските и балканските пустинни области. Докладите им са изтрити от Сървъра. По случая работи един-единствен доверен човек от AntiVirus Scaner System.

— Кой е той?

— Мисля, че в интерес на следствието е да не знаеш това.

— Пострадалият съм аз. Настоявам да ми кажеш кой е той.

— Но разбира се! Ще проверя и веднага ще ти съобщя името му.

Главният секретар се усмихна. Ако не бе виждал и друг път това зрелище, Oldfish би решил, че на онзи му е за първи път.

— Колко е неприятно, че не помниш името му, драги ми Oldfish!

— Уви, толкова неща са ми на главата! Но твоята сигурност, приятелю, е на първо място! — той му подаде ръка — Кога ще изпием заедно бутилка уиски? И никакви разговори за работа, само за мадами!

Главният секретар прие ръкостискането.

— В най-скоро време. Желая ти приятен и ползотворен ден — каза той и излезе от кабинета.

Единственият член на Управителния съвет, който вместо секретарка имаше секретар, бе Главният секретар на Града.

Другите шушукаха, че сигурно е бисексуален и Главният секретар нямаше нищо против това. Даже, за да дооформи мълвата, често заявяваше „Аз подкрепям Призива за равнопоставеност на половете и затова моят секретар е мъж“. Другите се подсмихваха „Знаем я ние тази подкрепа…“ и тяхната ехидност напълно устройваше Главният секретар, за когото най-важното бе никой да не разбере, че той бе абсолютно и безнадеждно скаран с каквато и да било техника.

Светът е пълен с хора, които след кратко обучение и с поглеждане в ръководството или помощния файл, боравят задоволително с нужния им апарат или програма. Има и хора, които от пръв поглед разбират как да се оправят с непознат механизъм, компютър или софтуер. За да има равновесие в природата обаче, съществуват и хора, които дори и цял час да прелистват напред-назад инструкцията за употреба, пак няма да разберат кое копче да натиснат, за да спре миксерът да тегли вратовръзката им.

Дошъл в Града от безкрайните житни поля на Англия, Главният секретар нямаше как да забрави първия си и последен досег с микровълновото биде от ново поколение, което в първи курс в академията за части от секундата депилира безвъзвратно задните му части. Оттогава той се стараеше да не борави с техника, по-сложна от клозетно казанче. Това обаче бе проклятие във времена, когато клозетни казанчета има само в няколко скъпи частни колекции, а почистването в тоалетната става чрез софтуерно управляван ядрено-магнитен резонанс. Главният секретар намери решение като се насочи към специалността „Теория и практика на управленските решения“, в която най-сложният задължителен за овладяване от курсантите механизъм бе преспапието.

Изпълнен с амбиции, природно интелигентен и с чудесна памет, с нюх и без скрупули, той завърши академията „West Pointer“ със златен медал и покана за работа в системата на Управителния съвет, където за трийсетина години успя да се издигне от младши помощник-експерт до Главен секретар.

И стана страшно. Заради секретната дублираща мрежа на Управителния съвет, той трябваше да усвои работата с настолен компютър. Това се оказа материализираният му кошмар — за разлика от виртуалния компютърен екран, който сам ти казва „щракни тук, щракни там“, в настолния му компютър освен софтуер имаше и някакви устройства, екран, склонен към прашасване, много кабели, от които най-вероятно удря ток. Но нямаше как — щом си Цезар, ще има и Брут. И Главният секретар работеше с настолен компютър.

Сега например търсеше файла със списъка на всичките си двойници, за да сложи печалната отметка „убит“ на седмия от тях. И за да ги прегледа за пореден път, анализирайки ситуацията.

„Няма такъв файл или папка. Уточнете името или проверете правописа. Hint: деактивирайте autocorrect и autofill. OK“ гласеше съобщението на екрана.

Главният секретар старателно изчете съобщението и благоразумно не обърна внимание на съвета, за да не дообърка още повече кашата. Щракна върху OK за да го премахне и със свито сърце изчака да види, че за разлика от друг път, сега от това негово действие не произтекоха ужасяващи последици за работата му.

Зачука с един пръст по клавишите, бе пределно съсредоточен и много старателен. После изчете няколко пъти написаното. Името на файла бе вярно, точката бе там, където трябваше да бъде, разширението също бе вярно написано. Натисна OPEN и примря.

Естествено, пак се появи съобщение. Прочете го: „Все така няма такъв файл или папка. Помислете дали изобщо някога е съществувал. Hint: съсредоточете се. OK“.

Главният секретар се почувства като маймуна, която е натиснала бутон, но вместо банан е получила електрошок. Премахна съобщението и се замисли дали да не извика секретаря си. Представи си го как се появява, загрижен и изпълнен с желание да помогне, но всяка клетка на тялото му вика „Тъпанар!“

Главният секретар пак закълва по клавишите. Натисна OPEN.

Съобщението гласеше: „Няма и няма такъв файл или папка. Очевидно вие сте идиот, обесете се за да се рестартирате. Hint: използвайте колана на панталона си. OK“

Главният секретар изруга така, както преди много години ругаеше баща му когато на нивата се порежеше със сърпа. Щракна ядно за да затвори програмата и се появи съобщението, върху което много пъти бе мислил с часове — „Сигурен ли сте? Yes/No/Cancel“. Беше му все едно и избра Yes.

Появи се триминутна мултимедийна презентация, представяща съдбите на хора, пострадали от необмисленото напускане на програма. Накрая пак му предложиха да избира и той отново избра Yes.

Този път се появи виртуален нотариус, който му предложи за подпис следната декларация: „Аз, потребителят на тази програма, в пълно съзнание и по собствена воля прекратявам работата си с нея, като декларирам, че осъзнавам евентуалните преки или косвени последици от този акт и няма да предявя никакви претенции за морални или материални вреди или пропуснати ползи спрямо създателите на софтуера.“

Главният секретар потвърди и програмата се затвори.

Рестартира компютъра (след стандартната декларация).

Стартира отново програмата.

Отиде на File-Open.

Написа името на файла и натисна OPEN.

Появи се съобщение: „Няма такъв файл или папка. Уточнете името или проверете правописа. Hint: деактивирайте autocorrect и autofill. OK“.

Главният секретар хладно натисна OK.

Активира виртуалния си компютърен екран и повика секретаря си.

Пет секунди по-късно парадоксално стройният млад мъж стоеше пред бюрото му, готов да помага.

Главният секретар мразеше безличния му костюм, но боготвореше таланта му да се оправя с всякаква техника.

— Този глупак май ми е изтрил един файл — каза той, докато ставаше. — Виж тук дали ще можеш да се оправиш.

— Това е много характерно за настолните компютри, господине, току вземат и изтрият някой файл. Но ние ще го възстановим.

Секретарят му загрижено седна пред компютъра, погали с пръсти клавиатурата и го попита:

— Сигурен ли сте, че си спомняте правилно името на файла, господине?

— Хайде сега, не започвай да говориш като него!

— Разбирам. В такъв случай, господине, ще подходим инак… — той стартира някаква малка програма — Бихте ли ми казали дума, която е много характерна за съдържанието на този файл?

— „Двойник“.

Секретарят му въведе думата, щракна OK и след миг на екрана потекоха резултати.

— За съжаление, господине, тази дума се среща в 92 347 файла, намиращи се на твърдия диск на вашия компютър.

— Нищо, ще им хвърля по едно око и ще го намеря.

— Ако приемем, че отделяте по секунда на файл и попаднете на нужния ви файл по средата на търсенето, то тази операция ще ви отнеме малко повече от 12 часа.

— Я потърси „убит“.

— Дали да не опитам с „убит двойник“, господине?

— Точно така опитай.

Секретарят опита и каза:

— Този израз се среща в 21 850 файла, господине. Бихте ли опитали да се сетите за дума или израз, които са характерни изключително за този файл?

Главният секретар се замисли. Вгледа се в секретаря си и небрежно каза:

— Я пробвай с „двойник 1D4C00“.

Секунди по-късно секретарят каза:

— Готово, господине! Този израз се среща в два файла, като единият е архивно копие на другия.

— Значи има такъв файл! — хищно каза Главният секретар — Какви ми ги разправя този, че нямало!

Секретарят му се вгледа в името на файла.

— Предполагам, че сте го изписвали с малко тире, а в името на файла е използвана долна черта. Изписва се със същия клавиш като малкото тире, но при натиснат клавиш Shift. Мога ли да ви бъда от полза с още нещо, господине?

Главният секретар го отпрати и седна пред компютъра.

Oldfish лежеше по очи върху кушетката. Беше гол и мазен от масажното масло. Масажистката старателно обработваше задната част на лявото му бедро. Като приключеше там, щеше да се прехвърли на дясната подбедрица, след това на лявата и край на масажа.

Oldfish обичаше да го масажират. Първо, защото масажът е чудесен заместител на спорта и, второ, защото имаше нужда от него. Така, както имаше нужда от хубаво червено вино, за предпочитане от лозята в Южна Финландия и от ароматна цигара, ръчно свита от швейцарски тютюн.

Масаж, истинско вино, тютюн. От трите само масажът бе легален. Можеше ли председателят на Управителния съвет да си позволи да бъде на две-трети извън закона? Очевидно можеше.

Масажистката подхвана дясната му подбедрица и Oldfish щастливо въздъхна.

Въпреки общоприетото мнение, че най-добрите масажисти са азиатците, той бе наел европейка. Хареса му заради кестенявата коса, сините очи и бялата кожа, покрита с едва забележими лунички. Хареса я не сексуално, а някак патриотично. Когато европеецът е коктейл, в който преобладават африканската, балканската и азиатската кръв, жена, която не ходи на избелващи процедури за да е модерна е ценна като бяла лястовица.

Корените на масажистката най-вероятно бяха някъде в Германия. Или може би в Англия. Не, по-скоро Германия. Макар това да няма никакво значение сега, когато всички живеят в Града. С изключение на земеделците в Англия и в Северна Европа. Рейнджърите в Централноевропейските степи и в Южноевропейските пустини. И без руснаците, които предпочитат да бъдат асоцииран наблюдател в Съюза и да се обвиват в тайнственост сред дъждовните гори от двете страни на Урал.

Oldfish бе европеец. Както всички останали в Града, но и с още нещо — той знаеше историята. Навремето дядо му бе разказвал за топенето на полярните шапки, потъването на Холандия и Лондон, обръщането на Гълфстрийма, така че да носи живителен хлад откъм полюса, настъплението на пустинята и отстъплението на хората в Града. Има изписани милиарди страници за всичко това, но истинската история е в тези разкази. Един ден и той ще ги разказва на детето си, малко по малко, достоверно, сякаш е бил очевидец на всичко през тези стотици години — топенето на полярните шапки, потъването на Холандия и Лондон…

Един ден? Когато съпругата му намери малко свободно време в претрупания си график на делова жена…

Старателно прогони тази мисъл. Изстиска я от главата си като паста за зъби от празна тубичка…

Немкинката масажира лявата му подбедрица… Приятно е… Има и хубави работи в този живот… Масаж… Червено вино… Ароматна цигара…

— Готово, господине! — каза масажистката.

Тя го покри с чаршаф и си тръгна.

— Благодаря ти — каза й той и се загледа след нея.

Здрав гръб. Стегнат задник. Яки крака под късата бяла престилка. Сети се за своята любовница. Мургава, с бадемови очи, изящна като китайски порцелан. Мона Лиза, която прекарва всеки ден по два часа във фитнеса. А на масажистката й трябва само по-голям меч и е готова да се включи в битката на титаните. Дали да не й скочи някой път? Сигурно няма да се дърпа. Все пак той е Oldfish. Пък и все още хваща окото, въпреки някои досадни тлъстинки тук и там…

В стаята влезе иглотерапевтът.

— Добъл ден, господин! — каза радушно той.

Беше китаец. Когато става дума за иглотерапия, спорове няма. Китаец и край. Кажи му какво искаш и стискай зъби. Боли, дявол да го вземе! Беше му трета процедура и усети, че го е страх повече, отколкото миналия път.

— Как е, иска пуси-пуси?

— Да, адски ми се пуши.

— Няма пуси-пуси! Аз боцка с игли и ти не пуси-пуси!

Китаецът заби първата игла и Oldfish стисна зъби за да не изпъшка.

— Пуси-пуси, а? — каза китаецът и заби втората игла.

Oldfish успя да не изпъшка.

— Няма пуси-пуси! — каза китаецът и заби третата игла. — Пуси-пуси — не!

Oldfish издържа до края без да избяга. Крепеше го мисълта как довечера ще помоли жена си да не настоява за тази иглотерапия. Ще й купи нещо, гривна някаква и ще й обещае, че ще пуши по-малко. От няколко цигари на ден нищо няма да му стане.

Китаецът сигурно би продължил безкрайно, но по тялото му вече нямаше свободно място където да се забие игла.

— Стои милно и цака, моля!

Китаецът седна на стол в ъгъла и май заспа.

Чувстваше тялото си изтръпнало и сигурно затова не го болеше толкова. Опита се да се отпусне. Запрехвърля из главата си членовете на Управителния съвет.

Той.

Главният секретар. За него тепърва ще трябва да мисли.

Главният водопроводчик. Голям ръб. Прост като чук. И толкова ефикасен. Покрай ровенето из водопроводи, канали и вентилационни шахти непрекъснато се сблъсква с хакери, терористи, бойци от армията за това и армията за онова. Благодарение на неговото посредничество има относителен мир в Града. Не повече от две бомбени експлозии на ден. Много рядко са повече. Oldfish го вкара в Управителния съвет и превърна водопроводчика от обслужващ персонал, подчинен на Главният секретар в шеф. Сигурно помни това. А и Главният секретар открито го мрази, значи Big Boss надали би го подкрепил.

Главният пиксел. Напълно изкукуригал, поне външно. Какво става в главата му не е ясно. Кого би подкрепил? Пълна мъгла. Ще трябва да поговорят.

Главният счетоводител. Дупе и гащи с Главният секретар. Един сигурен глас за него, освен ако Oldfish не направи нещо за да я отблъсне от онзи или да я привлече към себе си. Какво? Винаги има какво. Особено при жените. Ще трябва да помисли.

Главният диетолог. Ще постъпи по същия начин както Big Boss. Сигурно онзи го държи с нещо. Да му помогне ли да се измъкне за да стане негов човек? Не. При сегашното положение ако е добре с шефа на водопроводчиците, ще има и двамата. Ще трябва да го държи под око.

Главният промоутър. Братовчед на жена му. Единствено благодарение на рекламата Oldfish е най-популярният човек в града и успя да стане шеф на Управителния съвет. Докато рекламата е отделът с най-голям бюджет в Града, няма да има проблеми. Ще трябва да го поканят семейно на вечеря.

Шефът на дъното. Неутрален. Гледа си интереса. Надали Главният секретар може да му обещае нещо повече, от това, което му осигурява Oldfish. Ще трябва да го държи под око.

Шефът на твърдия диск. Комбина с шефа на дъното. Ще трява да го държи под око.

Шефът на периферията. Държи цялата контрабанда на плодове и зеленчуци в Града. Oldfish знае това и притежава доказателства. Никакви проблеми с нея. Засега. Ще трябва да си върже гащите с още доказателства.

Шефът на захранването. Мисли се за по-ключова фигура дори и от Big Boss. Достатъчно е да дръпне шалтера за да парализира целия Сървър. И бизнеса на всички в Управителния съвет. Затова никога няма да го направи, освен ако не му се прииска да бъде скоростно преназначен за шеф на сероводородната електростанция на остров Сицилия (0 милилитра валежи на квадратен метър годишно, средногодишна температура 53 градуса на сянка). Ами ако някой дръпне шалтера? Върви доказвай, че са били хакерите. Ще трябва да поговори с него, кротко.

Така. Четирима за него, четирима неясни, един за Главният секретар. Положението е добро, но за да не се обърне, трябва да поработи още много. Трябва да бъдат осем срещу Главният секретар. Тогава Главният счетоводител ще си направи сметката и ще си трае. Още страшно много работа има…

— Готово, господин. Моля не мълда!

Китаецът ловко махна иглите и намаза кожата му с ароматно масло, което приятно го затопли. Покри го внимателно с чаршаф.

— Моля, господин, нека сега поспи. И няма пуси-пуси!

Oldfish затвори очи и се опита да заспи.

Лежаха в голямото, меко легло на Главният счетоводител и си поемаха дъх.

Главният секретар погледна към нея и се усмихна. Тя се гушна в него. Биваше я, като изключим навика й да го язди. Бе висока към метър и деветдесет и тежеше точно като за ръста си. Освен това беше страстна. Той се сети за любовницата си — малка, нежна, като котенце. Сексът с нея бе поезия, а не тежък физически труд.

— Онзи тип става все по-арогантен — каза тя, играейки си с рехавите косми по гърдите му.

— Така е, като никой не му се опъва.

— Само че ти се опъваш на всеки. Така няма да спечелиш съюзници.

— За екипа е полезно да има и един остър камък. Да раздвижва от време на време блатото.

— Обаче два остри камъка могат да разкажат играта на всеки екип.

— Значи единият трябва да се разкара.

— Как?

— Колко ще спечели от комисионните при строителството на втората тръба?

— Всеки се досеща колко ще спечели. Нали затова натиска съвета. За комисионните не можеш да го хванеш, няма нищо черно на бяло.

— Значи не го дебнем както трябва — Главният секретар се замисли.

— Знаеш ли, че той единствен е наясно със схемата на канализацията? — каза Главният счетоводител.

— Няма ли я в Сървъра?

— Изтрита е. От хакерите.

— Хитрец е той.

— Казват, че схемата се пази при хакерите. Значи трябва да поддържа връзка с тях.

— Хубав слух.

— Ами като е хубав, проучи го.

Тя плъзна ръка по тялото му, целувайки го по врата, после го възседна.

Той стисна зъби пред неизбежното.

Oldfish седеше на гаден стоманен стол с права облегалка, завинтен за пода насред тайната квартира и оглеждаше мръснобялата шумопоглъщаща материя, с която бяха облицовани стените. Освен стол, в стаята имаше хладилник, диван, маса и плакат, от който невинно гледаше голата e-mmanuelle. Перверзен тип й бе нарисувал с черен маркер бикини и сутиен.

Влезе секретарят на Главният секретар.

Външно — спокоен. Вътрешно — като заек на артилерийски полигон по време на учебни стрелби.

— Добър ден, господине — каза секретарят.

— Здравей. Слушам те?

— След обедната петминутка дойде в кабинета си замислен. Петдесет и четири минути по-късно ме извика при себе си за да му помогна с компютъра. Видя ми се тревожен. Но той винаги е такъв когато трябва да работи с компютъра си. Помогнах му да намери файла с двойниците си и го оставих да го преглежда. Вика ме още два пъти. Първият път не можеше да реши кое да избере — Yes/No/Cancel. Верният избор бе Cancel и аз го направих вместо него. Вторият път пожела чаша портокалов сок с кофеин. Изстисках два добре узрели портокала и добих малко повече от двеста милилитра сок. Добавих един милиграм кофеин и му отнесох сока, но той пожела да прибавя още един милиграм кофеин.

— Какво крои?

— Цял следобед на компютъра му бе отворен файлът с двойниците. Още два пъти му носих портокалов сок с кофеин. Вечерта бе като болен от малария. Отново пожела сок, но успях да го убедя да изпие чаша мляко. В 19:48 се срещна с любовницата си. Вечеряха на свещи. Главният секретар почти не хапна. Имаха любовна нощ.

— Как беше той?

— Вторият път не можа. Заспа призори.

— Какво крои? Твоята хипотеза?

— Обезпокоен е. Губи седми двойник. Предполагам, анализира кой ще е следващият, но всъщност се мъчи да разбере кой го напада.

— А не е ли той в дъното на всичко това?

— Инсценировка? Не ми се вярва, господине.

— Но е възможно.

— Напълно е възможно.

— Добре. Още нещо да ти е направило впечатление?

— Критериите, по които търсихме файла. „Двойник“, „убит двойник“ и „двойник 1D4C00“.

— 1D4C00? Сигурен ли си в името?

— Моля ви, господине…

— Добре. Какво ми носиш?

— Файлът с двойниците след последните корекции, нанесени от него.

— Благодаря. Градът няма да забрави помощта ти.

— Господине, мога ли да добавя едно лично мнение?

— Слушам те?

Секретарят за миг събра мислите си. Oldfish го гледаше със скрит интерес. Ако можеше да се каже, че той има някакво хоби, то това бе наблюдението на всякакви образи от бюрократичната система на Града.

— Като човек, който почти непрекъснато е с Главният секретар, трябва да споделя, че той губи почва под краката си. Тревожен е. Разконцентриран. Мисли непрекъснато за себе си. Това е човешко, предвид атаката, на която е подложен. Случайна ли обаче е тя? Един успешен Главен секретар ще бъде ли атакуван? И преди всичко — Градът има нужда от цялата административна енергия и организаторски умения на Главният секретар. В момента не ги получава. Въпросът е дали не е време сегашният Главен секретар да се оттегли в заслужен отдих, за да отвори път на някой млад, енергичен, знаещ и можещ професионалист, който години наред е наблюдавал отблизо работата и я познава в детайли?

Oldfish перверзно помълча няколко секунди. Секретарят го гледаше в очите.

— Интересен въпрос. В момента обаче той не стои на дневен ред. Ако събитията се развият благоприятно за Града, тогава би могло да бъде зададен високо и категорично. И да получи благоприятен отговор.

— Благодаря ви, господине.

Секретарят му даде оптичен диск и си тръгна.

Oldfish прибра диска в джоба си и се загледа в плаката.

Oldfish премяташе из пръстите си дървеното кубче и гледаше екрана на компютъра си, където бе заредил файла с двойниците на Главният секретар.

Всъщност това бе не просто списък с имена, адреси и кратки характеристики на най-различни хора, а по-скоро дневник, в който Главният секретар записваше мисли, впечатления, проекти и различни бележки по най-разнообразни поводи, често пъти само с една дума или с недовършено изречение. Oldfish успяваше да се оправи в тази плетеница, това бе нещо като решаване на кръстословица, кръстосана с пъзел, толкова приятно и много по-полезно.

От последния път, когато бе преглеждал файла, имаше доста поправки. Oldfish създаде нов файл и започна методично да ги копира там.

Като приключи, отиде до бара, сипа си един пръст малцово уиски и два пръста леденостудена пречистена вода и пак седна пред компютъра. Зачете се, като от време на време отпиваше миниатюрни птичи глътки.

„Я помислете дали да не се преборим за по-висока енергийна квота.“ Това беше реплика на Big Boss във вчерашната следобедна петминутка. Защо я е записал? Облегна се назад в стола и започна да си припомня това заседание. Нямаше нужда да поглежда в протокола, имаше очи като охранителни камери и памет, услужлива като гейша.

Big Boss: „Я помислете дали да не се преборим за по-висока енергийна квота.“

Шефът на захранването си разглежда маникюра и клати глава утвърдително.

Главният секретар поглежда Главният енергетик, сдържа се да погледне Главният водопроводчик, премисля бързо.

Главният счетоводител: „Ще трябва да преценим допълнителните разходи за екология.“

Значи — какво? Главният водопроводчик и Главният енергетик са се сдушили. По-висока енергийна квота значи по-висока субсидия за енергетиката. Енергетикът пък ще подкрепи изграждането на втори отходен тръбопровод. Главният секретар обмисля как да намаже от комбината им. Неговият човек ги подсеща, че има как да им направят сечено, ако не се съобразяват с тях. Къде в тази комбина да се намърда Oldfish? Ще трябва да помисли.

Какво още е драскал онзи във файла?…

Чернова на реч. Oldfish я прегледа набързо. Нищо интересно, откриване на някаква болница, но няколко пъти се споменава за „ново мислене“. За ново мислене обикновено се отваря дума в предизборна кампания. До изборите обаче има време. Значи очевидно някой го е засърбял задникът да седне в шефския стол и вече открито мъти водата. Няма да го огрее.

Ето и кратки характеристики на членовете на Управителния съвет. Oldfish усети приятно вълнение, наслади му се за секунда, отпивайки от чашата си и се зачете.

„Председателят на управителния съвет. Змия.“ Защо пък точно змия?! Oldfish би се определил като котка — когато я галиш, кротува, когато я дърпаш за опашката — драска. От теб зависи каква да е котката. Сега пък змия… Но така го вижда онзи, значи трябва да се съобрази. Трябва да му разруши схемата. Да удари с лапа като лъв. Да се свие като заек. Да размаха опашка като куче. Ще помисли за това.

„Главният водопроводчик. Груб победител.“ Елементарно. Би могъл да се постарае повече в определението. От друга страна гениалното обикновено е просто. Груб победител. Всеки обича да е с победителите. Колкото и да е абсурден на пръв поглед този вариант, трябва да внимава Главният секретар да не се сдуши с водопороводчика.

„Главният пиксел. Куку.“ Тук мненията им съвпадат. Обаче това куку е един глас в Управителния съвет. Ще трябва да внимава онзи да не го прилапа.

„Главният счетоводител. Тръбата.“ Така. Значи Главният секретар е надушил нещо около тръбата, с което трябва да се занимае неговата кучка. Счетоводна ревизия на проекта? Експертно мнение за финансовата ефективност? Нещо, с което да държи Big Boss изкъсо? Бързо трябва да разрови и да действа преди онзи.

„Главният диетолог. Гарнитура на водопроводчика.“ Така е.

„Главният промоутър. Куче на Oldfish.“ Е, чак пък куче…

„Шефът на дъното. Честотата.“ Разбира се, тактовата честота на дъното! Колкото е по-висока, толкова е по-голям бюджетът им! Ще го предложи той. Дали на съвещание или да поговори на четири очи с шефа на дъното? Ще трябва да помисли.

„Шефът на твърдия диск. Обем.“ Елементарно. Освен ако не смята да предложи пълен ъпгрейд на Сървъра. Но това значи, че подготвя концепция, предложи ли я, това ще бъде открита заявка за властта в Управителния съвет. Ще трябва да побърза.

„Шефът на периферията. Доказателства?“ Значи търси начин да я хване покрай контрабандата. Може би трябва да я защити, като същевременно й покаже под масата доказателствата, които той самият държи в ръкава си?

„Шефът на захранването. Пие.“ А така. Защо той не знае това? Или е нещо ново? Ще трябва да срита тайните служби да действат.

Хубава компания са, няма що.

Oldfish отпи от уискито и хвърли поглед към списъка на двойниците. 1D4C00 го нямаше сред тях. Нямаше го и сред резервните двойници. Беше последен в списъка на евентуалните двойници. Защо точно той се върти в главата на Главният секретар?

Oldfish отиде до барчето, наля си два пръста уиски и един пръст леденостудена пречистена вода, върна се на стола си, запали цигара, а мозъкът му бе зает като мравка в захарница.

Шефът на видеопаметта си духаше носа. Това просто действие при него бе разработено до сложен акт, щедро разположен във времето.

Oldfish търпеливо го наблюдаваше. В досието на Главният пиксел пишеше, че има алергия към всякакъв вид прах. Шефът на управителния съвет обаче бе убеден, че това е удобен повод да демонстрира скъпата си колекция от носни кърпи. В момента бе разгънал карирана светлосиня кърпа от естествен памук и тръбеше с нос като зациклил виртуален тромпетист.

Шефът на видеопаметта бе христоматиен кретен. Най-верният алгоритъм за общуване с него бе по метода на китайската капка — за да се получи нужната информация или реакция му се задава един и същи въпрос достатъчен брой пъти докато нервните импулси успеят да си пробият път по вярната последователност от неврони. Oldfish обаче знаеше, че не бива да го подценява. Първо — бе подозрително праволинеен в кретенията си. Второ — бе оцелял 68 години начело на видеопаметта и бе най-дългогодишният член на Управителния съвет. Oldfish с удоволствие си спомни един момент от петминутка на Управителния съвет:

Шефът на периферията започна дълго изказване, в което постепено оформи предложение да се обсъди ефективността в работата на видеопаметта, вероятно кроейки нескопосани планове да разклати сегашния й шеф, за да може след време да наложи свой човек на негово място.

Главният пиксел я изслуша, след което поиска думата, издуха си подробно носа и каза: „А пък на жена ми вчера са й предложили да си купи контрабандни тиквички! Едвам я успокоих! Много съм възмутен! Предлагам да се заемем сериозно с контрабандата и да я пресечем от корен, като дадем на медиите някои имена!“

В този момент Oldfish го виждаше като майстор на бойните изкуства, който с едно неуловимо движение тръшва на земята противника си, като пътем му строшава няколко ръце и крака.

Шефът на периферията забърбори нещо в смисъл, че има предвид високата ефективност на видеопаметта.

Oldfish поиска думата и каза, че напълно подкрепя уважаемия колега, ефективността на видеопаметта трябва да се повиши, като за целта предлага Управителният съвет да гласува увеличение на бюджета й с три процента. Предложението му бе подкрепено единодушно, а Oldfish получи две червени точки — в периферията и във видеопаметта…

— Някои хора се мислят за свещени крави! — каза шефът на видеопаметта, тъпчейки носната кърпа в джоба на сакото си. — Идва при мен Главният секретар и ми говори нещо за нов управленски стил! „Остави ме, казах му, аз имам нередовен стомах!“ Черпих го лимонов чай и го отпратих!

— Напоследък Главният секретар има някои проблеми. Боли ме като си помисля, че може би не е в състояние да изпълнява задълженията си.

— Главният секретар? Голяма беда, голяма!

— Мисля, че всички ние трябва да му помогнем в този тежък за него момент, защото ние сме не само колеги, но и приятели, един екип, който работи заедно за доброто на Града.

— Дето има една дума — повече от роднини сме!

— Чудесна формулировка! Между другото, искам да се посъветвам нещо с теб. Питам се, не са ли прекалено големи административните разходи? Не ощетяваме ли така хардуерните звена, които вършат същинската работа? Мисля си, че трябва да им отделим повече внимание и особено на видеопаметта като лице на Сървъра.

— На видеопаметта? Много хубаво го мислиш! Искаш ли чай?

Главният пиксел взе очукан тенекиен чайник и сипа портокалов чай в многократно употребявани пластмасови чашки за еднократна употреба. Oldfish знаеше, че чаят ще е ужасяващо сладък, но смело отпи и успя да преглътне без сладостта да го задуши.

— Кажи ми нещо за пиксел 1D4C00?

— Пиксел 1D4C00? Мой човек е! Защо питаш?

— Попадна ми нещо името му, та ми стана интересно.

— Пиксел 1D4C00? Той е последният пиксел на екрана! Върши си работата!

— Ще ми дадеш ли да прегледам служебното му досие?

— На пиксел 1D4C00? Ще ти го дам, защо да не ти го дам!

Шефът на видеопаметта седна пред компютъра си и забоде нос на един пръст от екрана му. От такова растояние сигурно виждаше всичко пикселизирано, но пък явно се оправяше, защото затрака с невероятна скорост по клавишите. Oldfish се загледа и забеляза, че половината му движения бяха да натиска Backspace, за да коригира грешно въведени символи. На практика за да напише една дума, той натискаше три пъти повече клавиши и това му отнемаше два пъти повече време.

„Всеки луд си има своя номер“, помисли си Oldfish, който обичаше да систематизира хората и явленията.

Главният пиксел му подаде оптичен диск:

— Пиксел 1D4C00! Ето го пиленцето!

— Благодаря ти!

Oldfish взе диска и стисна лепкавата му от чая ръка.

Oldfish си наля един пръст малцово уиски и два пръста леденостудена пречистена вода, отпи хубава глътка, седна пред компютъра, пъхна в драйва оптичния диск и се зачете в досието на пиксел 1D4C00.

2.

Събуди го парчето „You Break My Display“ на Lora Byte. Пиксел 1D4C00 отвори очи, разшири прозореца на Retro Music Television до цял екран и изгледа края на клипа. Беше на 68-о място в класацията „100 от 1000“. Плъзна курсора по списъка и откри любимото си парче „Click It, Baby!“ от албума „Divided by Zero“ на групата „Divide Overflow“. Беше на 17 място. Той наду звука до дупка, минимизира целия виртуален компютърен екран и стана.

Взе пакетче с влажна кърпичка, на опаковката пишеше „Съдържа 30 милилитра трикратно пречистена вода, кожата ви има нужда точно от това“. Изтри лицето си като вдъхваше дълбоко освежаващия аромат на синтетична мента.

Според последните препоръки съобразно с Призива за здравословен живот и във връзка с Призива за опазване на кислорода, одобрени от Управителния съвет, за низши държавни служители като битове, байтове и пиксели най-подходящи са физически упражнения в продължение на не повече от 5 минути на ден с учестяване на пулса до не повече от 90 удара в минута. Тази сутрин 1D4C00 направи обичайните 30 лицеви опори и 50 коремни преси, разпределени в групи по 10 с 20-секундни дихателни упражнения между тях.

Докато изтриваше тялото си с освежаваща кърпа („Екстрактът от жлезите на испански бик прави мъжа неустоим!“), се огледа в огледалните врати на гардероба. За съжаление мускулите му не бяха достатъчно масивни, но затова пък релефът им бе повече от задоволителен.

Максимизира виртуалния компютърен екран и отвори прозореца на сигнално-охранителната уредба. Набра кода за отключване на хладилника. Доближи окото си до сензора на вратата и системата сканира ретината му. На екрана се появи съобщение „Хладилникът е отключен. Приятна закуска. Опитахте ли вече новите хапки от аерирано говеждо «Задушен рай»?“

— Не и нямам намерение да ги опитвам — измърмори 1D4C00 и закуси с пилешка пържола и 300 милилитра пречистена вода.

Последната глътка сипа в саксията с трева. Въпреки че Призивът за опазване на растителността позволяваше отглеждането на всякакви неядливи растения, съобразно с Призива за опазване на питейната вода повечето хора държаха у дома мухъл, плесен или най-много мъх. Тревата също се вместваше в нормите, но на нея не се гледаше с добро око, защото е прекалено сочна, току-виж някой се изкушил да я опита, а хапнеш ли веднъж зелено, ще ти се прииска да опиташ и маруля, после краставица, после домат и край, оттам-нататък връщане няма, пътят е единствено и само към клиниката за лекуване на безнадеждно пристрастени. 1D4C00 веднъж сдъвка тревичка, но не му хареса.

Пикселът взе кутията с клечки за зъби. Не, че толкова имаше нужда от клечка, колкото искаше да види каква ще му се падне. Бръкна напосоки. Върху дръжчицата на клечката имаше удивителна. „Внимавай“? Или може би означаваше „Има да се чудиш“?

Захапа клечката и отвори прозореца на гардероба. Избра за търсене сив костюм, бяла риза и графитено черна вратовръзка с почти невидими сребърни райета. С такава вратовръзка бе Джеймс Бонд в 2783-я филм за него „One Backup Is Not Enough“. Естествено, чорапите също ще са сиви. Проследяващата система го информира, че костюмът е в лявата част на гардероба, ризата е вдясно, вратовръзката виси в лявата част на лявата врата, левият чорап е в средното чекмедже на скрина, обаче десния го нямаше никъде. 1D4C00 влезе в LOG-файла на черната кутия на чорапите, прегледа данните от последните 24 часа и видя, че по време на снощното сухо пране GPS чипът в десния чорап е спрял да подава информация, значи най-вероятно се е повредил. Отбеляза си в Personal Tasks Manager по-късно през деня да пусне доклад за случая. Подмени чорапите с черни, облече се и грижливо среса оредяващата си коса.

Когато 1D4C00 излезе в коридора, пред вратата го очакваше неговият антивирусен скенер.

— Добро утро, пиксел 1D4C00.

— Добро утро, скенер 1D4C00.

— Ще ми отделите ли минута, минута и половина? Няма да ви забавя, ще поговорим пътем.

1D4C00 хлопна вратата на стаята си и тръгна наляво към главен коридор N254. Скенерът закрачи до него, белите му обувки се открояваха сред тълпата чиновници, тръгнали на работа. За разлика от служителите на AntiVirus Realtime Auto-Protect System, които бяха длъжни да носят своите тъмносини униформи, антивирусните скенери можеха да се обличат както си искат. Обикновено те носеха черни или сиви костюми, но скенер 1D4C00 предпочиташе коприната в пастелни тонове. Днес бе гарнирал нежнокафявия костюм с бяла вратовръзка и кърпичка в малкото джобче. Всичко това явно струваше доста, но скенерът бе наследил известно количество акции в градската пречиствателна станция и можеше да си позволи някои дребни глезотийки.

— Ще говоря направо, пиксел. Преди 24 минути пулсът ви се е ускорил до 94 удара в минута и е спаднал под препоръчваните съобразно с Призива за здравословен живот 90 удара след 16 секунди. Да ми кажете нещо за това?

— Правех сутрешните си упражнения.

— Това е чудесно — скенерът го огледа одобрително. — Формата ви е завидна. Ала правилата са създадени за да се спазват за ваше добро и това е от полза за всички.

— Все пак става дума за 4 удара над позволеното. Какво са 16 секунди по 4 удара в повече, скенер? Дреболия!

— Абсолютно сте прав. Но да си припомним — в този град живеят повече от три милиарда души. Твърде много дреболии биха се събрали накуп, ако не уважаваме Призивите. Драги ми 1D4C00, уви, кислородът не е чак толкова много, колкото ни се иска на нас и ако смятаме това за дреболия, ни очакват твърде неприятни преживявания.

Спряха на светофара към главния коридор.

— Разбирам за какво говорите, скенер. Утре ще съкратя упражненията си с 16 секунди.

— Благодаря ви за отзивчивостта, пиксел 1D4C00. Ако всички граждани в нашия град бяха като вас, животът в обществото ни би бил много по-лек. Приятен ден!

Светофарът светна зелено и пикселът с облекчение се гмурна сред потока хора, бързащи към асансьорите.

Ако приемем, че шансът някой да пръдне в асансьора е едно на хиляда, в кабина за 1500 души, в която са се натъпкали към 2000 въпросът е не „дали“, а „кой“. Тази сутрин неподходящи газове отдели един алкохолизиран хардуерист и пиксел 1D4C00 загуби 5 кредита, които бе заложил на някакъв парадоксално пълен младши байт от BIOS.

Асансьорът спря на първия етаж и хората се втурнаха през рамките на детекторите за оръжие, експлозиви, наркотици и повишена телесна температура към перона на метрото, търсейки заедно със слезлите от другите седем асансьора по-изгодно място за качване.

След няколко секунди влакът пристигна откъм северната част на града и стените на вагоните плавно се спуснаха към перона. Пътуващите вътре тревожно гледаха тълпата отвън. Бариерите потънаха в перона и множеството щурмува влака. Пиксел 1D4C00 се люшна към третия вагон.

— Преминавайте навътре!… Моля побързайте!… — двамата кондуктори висяха с лице надолу, вързани с ремъци в количките си под тавана на вагона, плъзгаха се напред-назад и надвикваха тълпата — Господине, заемате повече място от препоръчваното в Призива за опазване на пространството, глътнете си корема или слезте незабавно!… Госпожо, ако си вдигнете ръцете, ще се чувствате много по-комфортно!… Уважаеми пътници, побързайте, и други искат да се качат!… Господине, чантата ви е прекалено голяма, погледнете ме за да ви таксувам допълнително!

— Чантата ми се скъса! Ето я само дръжката! Върнете ми чантата!

— Така или иначе чантата ви заема място във вагона!

— Чантата ми!

— Ще я намерите на слизане! Погледнете ме за да ви сканирам ретината!

След минута и половина вагоните бяха пределно натъпкани. Отвън останаха само стотина души, които тичаха напред-назад по перона, някои от тях успяха да се мушнат в почти невидими пролуки сред телата на качилите се, другите разочаровано се отдръпнаха да чакат следващия влак. Бариерите на перона се вдигнаха, стените на вагоните се затвориха като доуплътниха пътуващите и влакът безшумно се плъзна на магнитната възглавница.

1D4C00 бе притиснат до нежна висока брюнетка.

— Надявам се… че не ви… притеснявам… много — каза й той, като се мъчеше да диша.

Тя му се усмихна и опита да каже нещо, но не й достигна въздух. Очите й бяха зелени.

Четири минути по-късно пристигнаха в центъра и пиксел 1D4C00 спринтира заедно с другите към асансьорите.

Пиксел 1D4C00 влезе във видеопаметта през рамката на детектора за оръжие, експлозиви, наркотици и повишена телесна температура 5 минути преди началото на работния ден.

Видеопаметта се помещаваше в огромна, яркоосветена зала на 90 етаж. Погледната отгоре, тя приличаше на кошер, само че тук „пчеличките“ бяха в клетките на видеопаметта, представляващи правоъгълни работни места метър на метър и половина, разделени от хоризонтални коридори, широки също метър. Всеки пиксел разполагаше с пластмасово бюро и стол, а за да не се разсейва по време на работа, отпред и отстрани имаше шумопоглъщащи прозрачни прегради, високи метър и половина.

Върху всяко бюро лежаха 6 комплекта бланки за часови доклади и 2 за сутрешен и вечерен. В чекмеджетата им имаше по един маркер и пулверизатор за заличаване. Заради Призива за опазване на растенията бланките бяха пластмасови. Те бяха подредени и бланките за сутрешен доклад не можеха да се използват за вечерен, също както и комплектът бланки за доклада в 11 сутринта бе неподходящ за доклада в 3 следобед. Преди да попълни съответните бланки с маркера, служителят заличаваше с пулверизатора това, което бе написал предишния ден.

По хоризонтала 1600 клетки, по вертикала 1200. Във всяка една от тях седеше по един пиксел. Ако заменим човека със съответните цвят и яркост, бихме получили базовото изображение на виртуалния компютърен екран, с който разполагат около 95 процента от гражданите на земното кълбо. Разбира се, човек може да променя своя екран както си поиска съобразно с правилата, може да отваря различни приложения, да играе игри, да гледа филми или да пише статия за авторитетния е-вестник „Дневен слух“, но основата, началото и есенцията на всичко се съхраняваше тук и каквато и авария да сполетеше Сървъра, винаги можеше да се започне отново както трябва — лента за задачи в долния край на екрана с бутон „Старт“ вляво и часовник вдясно, отгоре вляво My Computer, под него Recycle Bin.

Още като младши байт в компютърната академия „West Pointer“ пиксел 1D4C00 осъзна, че на пръв поглед безсмисленото дублиране чрез хора на информацията от BIOS, видеопаметта и FAT на Сървъра, всъщност е в основата на нашата увереност в бъдещето. Трудно е да се обясни защо е така, нужно е да го почувстваш и това бе основният проблем на 1D4C00 през петте години следване, но, слава Богу, справи се и даже получи много добра оценка на заключителните изпити…

Минавайки покрай клетката на пиксел 1D45C3, 1D4C00 надникна вътре за да покани приятеля си да пийнат по нещо след работа. Зад бюрото седеше непознат мъж с прилежно обръсната глава и пищни мустаци, които сякаш бе взел назаем от по-големия си брат. 1D4C00 се дръпна обратно и се огледа, но не, не бе сгрешил — това бе точно третата клетка отляво надясно на най-долния ред на видеопаметта. Отново пъхна главата си вътре.

— Здравейте — каза 1D4C00, — търся 1D45C3?

— Аз съм?

— Вие сте пиксел 1D45C3?!

— Точно така. А вие сте?…

— Пиксел 1D4C00.

— Приятно ми е да се запознаем! — онзи стана и му подаде ръка.

— Вие не сте пиксел 1D45C3!

— Аз съм той. Тоест аз съм аз — една вена се изду върху слепоочието на мъжа.

Двамата стояха очи в очи.

— Какво става тук? — началникът на ред 1200 се появи както винаги безшумно. Тъй като при тях нямаше място, той влезе в съседната клетка и се надвеси над преградата. — Защо си тук, 1D4C00?

— Търся пиксел 1D45C3!

— Аз съм пиксел 1D45C3!

— Да, той е.

— Шефе, това не е 1D45C3!

— Защо, 1D4C00? Това чие работно място е?

— На пиксел 1D45C3, шефе, но този човек не е той!

— Как да не е той, като самият ти каза, че това е неговото работното място!

— Да, това е неговото работно място, но това не е той!

— Чуй ме добре, пиксел — на мястото на пиксел 1D45C3 може да работи единствено и само пиксел 1D45C3! Учил си това в академията, нали?

— Да, така е, но не е така…

— Така ли е или не е така?

1D4C00 опита да се замисли.

1D45C3 бе най-добрият му приятел и той го познаваше като бюрото си, а този човек му беше абсолютно непознат…

Макар че донякъде приличаше на него…

Много пиксели се събраха наоколо да ги зяпат…

Наистина на мястото на един пиксел не може да има друг пиксел…

Когато иска това, шефът му умее да гледа особено изпитателно…

Дали не бърка…

— Така ли е или не е така, пиксел 1D4C00?

— Така е.

— Желая ви приятна и ползотворна работа, колеги! Заемете местата си, работният ден започва след по-малко от минута!

Пиксел 1D4C00 бързо отиде в клетката си, седна зад бюрото и точно в 9 часа започна да попълва сутрешния доклад за състоянието на своята точка от екрана.

Според препоръките сутрешният доклад би трябвало да бъде попълнен за 55 минути, за часови доклад бяха предвидени 40 минути. На тренажора в академията 1D4C00 успяваше да се вмести в тези времена. Тук обаче беше друго.

Въпреки звукопоглъщащите прегради едва доловимото скърцане на 1 920 000 маркера върху пластичните бланки изпълваше огромното помещение с тих, но невероятно плътен звук, който се възприемаше не толкова с ушите, колкото с нервите на зъбите. На всеки кръгъл час пикселите започваха да пръскат поредния комплект бланки с пулверизатора за изтриване и тогава човек имаше чувството, че самата Земя е решила да се направи на привлекателна и се пръска с дезодорант под мишниците. Облакът пулверизиран изтриващ химикал със сложния си химически мирис бе точно като нещо, долетяло изпод мишниците на една толкова амортизирана планета.

Когато преди почти половин година седна на работното си място във видеопаметта, пиксел 1D4C00 дълго време не можа да влезе в график, ослушваше се, озърташе се и се молеше климатикът по-бързо да пречисти въздуха и шефът на реда веднага да се махне иззад гърба му, по възможност не безшумно, а с нормални и много енергични крачки. Непопълнените доклади се трупаха и той трябваше да остава вечер до късно в работната си клетка за да се справи. Тогава пък тишината бе оглушителна. 1D4C00 седеше в ъгъла на яркоосветената зала с площ 4 800 000 квадратни метра и му се искаше да извика „Ехо!“

Всичко това постепено отмина и сега той почти се вместваше в препоръчителните времена.

За разлика от часовите доклади, които съдържаха само по 52 въпроса, сутрешният и вечерният бяха наистина подробни. В тях имаше както въпроси за служителя („Цвят на очите?“ 1D4C00 попълни обичайното „пъстри“), така и за състоянието на неговия пиксел („Опишете в свободен текст с около 100 думи цвета на вашия пиксел.“ Днес той даде следното описание „Лаконично казано цветът е сив, но така изобщо няма да добием представа за действителния вид на пиксел 1D4C00, защото казвайки «сив», човек се сеща за сивото на меланхолията, самотата, грижата. Когато обаче става дума за цвета на този пиксел, ние говорим за сивото на решителността да постигнеш желаната цел, сивото на онази всекидневна деловитост, стегната и лишена от глупави украшения, която уверено води индивида към успеха на цялото общество. Хладно стоманено острие, изваяно сребърно украшение, свръхздрав дуралуминиев детай — мощ, красота и устойчивост са ключовите думи, които убедено свързваме със сивото на пиксел 1D4C00.“)

1D4C00 успя да попълни сутрешния си доклад за 58 минути, раздвижи схваната си китка и започна подготовката на бланките за доклада в 10 часа.

В обедната почивка пиксел 1D4C00 отскочи до тоалетната. Бе гладен, но заведенията край видеопаметта винаги бяха претъпкани и обедната му почивка щеше да мине в очакване да получи нещо за ядене. Затова пътем си купи от автомата блокче високоенергийна смес с вкус на шоколад и 300 милилитра пречистена вода и се върна на работното си място. Седна, качи краката си на бюрото, активира виртуалния си компютърен екран, отвори прозореца на спортния информационен канал и зачете резултатите от срещите в мишото първенство, докато вкарваше в тялото си енергия и вода.

През първия си работен ден пиксел 1D4C00 щеше да се напикае. Призивът за опазване на времето препоръчваше работното място да се напуска само в обедната почивка. По едно време мехурът му така се изду, че той започна панически да мисли къде би могъл да се облекчи. Издърпа чекмеджето на бюрото си, огледа го хубаво и забеляза, че към задната му стена с парче лепенка е прикрепен стар маркер. Замалко да се изпусне. Този маркер не би трябвало да е там. Според препоръките на Призива за опазване на суровините, изразходваният маркер се предава на началника на реда, който срещу него дава нов маркер. Как ще обясни наличието на този маркер в бюрото си? Тогава обаче не бе в най-добрата форма за мислене, затова го прикрепи обратно в чекмеджето.

След малко дойде обедната почивка.

1D4C00 се зачуди кого да попита къде е тоалетната. Не познаваше никого, освен началника на своя ред. Пикселът стана и се огледа. Шефът на ред 1200 не се виждаше наоколо. Колегата му отляво се бе облегнал назад на стола си със затворени очи, вероятно дремеше или пък медитираше, а може и да гледаше нещо по телевизията на своя виртуален компютърен екран. 1D4C00 забеляза, че група пиксели са се запътили към изхода, реши, че някои от тях сигурно отиват до тоалетната и ги последва.

Щом излязоха в коридора, пикселите се пръснаха — някои тръгнаха наляво, други надясно, някои пресякоха към отстрещния бар, а други застанаха край стената и започнаха да правят гимнастика.

1D4C00 спря и се заозърта.

Някой го хвана за лакътя и той подскочи. Беше среден на ръст, слаб чернокож мъж с обръсната глава. И нямаше никакви мустаци.

— Здрасти — каза онзи, — аз съм пиксел 1D45C3.

— Аз съм пиксел 1D4C00.

— Сигурно идваш направо от академията? Кажи ми две думи как е сега там?

— Зубрене до припадък и купон до зори.

— И по мое време беше така. Между другото, тоалетната е на стотина метра надолу по коридора и вляво.

— Благодаря!

1D4C00 хукна по коридора в спасителната посока…

Пикселът чу пуфтенето на парен локомотив. На виртуалния компютърен екран се появи голям аналогов часовник, надписът „Гадост!!!“ отдолу му подсказа, че обедната почивка бе свършила.

1D4C00 коригира надписа на „Голяма гадост!!!“, доизпи водата си и започна подготовката на бланките за доклада в 1 часа на обед.

При спирката на метрото под видеопаметта имаше два бара. Големият бе до входа му, лъскав и яркоосветен. Бар „RGB“ бе по-встрани, зад първия ъгъл вляво и оставаше незабелязан за потока пътници, тук идваха само хора, които знаеха за него. Благодарение на 1D45C3 пиксел 1D4C00 бе от тях. Двамата често идваха тук за по един сандвич и няколко питиета, после 1D4C00 хващаше влака на север, а приятелят му — на юг.

След работа пиксел 1D4C00 отиде в бар „RGB“. Тук всичко бе или червено, или зелено, или синьо. Единствено барманите съчетаваха трите цвята в панталоните, ризите и папийонките си.

1D4C00 мина през рамката на детектора за оръжие, експлозиви, наркотици и повишена телесна температура, провря се през тъпканицата и застана до боядисаната в цвят RGB(0,255,0) стена да чака за място.

На тапицираните с изкуствена кожа в цвят RGB(255,0,0) шестместни дивани седяха по седем-осем човека. Миниатюрните стъклени масички, през които се виждаше подът (RGB(0,0,255)), бяха отрупани с чинийки, чашите се държаха в ръце. Обичайна гледка бе две компании, седнали на един и същи диван в почти интимна близост да се забавляват без да си пречат. Нищо чудно по-късно да се стигнеше до инциденти като залят панталон, изцапана с майонеза коса и някой и друг дискретно разбит нос, но и това бе част от купона.

След двайсетина минути пикселът успя да се мушне сред седналите в единия край на бара. Барман #7 веднага дойде при него да забърше плота.

— Здравейте! Сандвич пиле с риба тон, нали?

— Да. И синтетичен чай.

— Лимонов?

— Естествено!

Барманът се зае да изпълнява поръчката, а 1D4C00 даде едно ухо на музиката.

В повечето барове съставите наблягаха на 120 битовите семпли, защото иначе публиката ги замерваше с пуканки, чаши и по-грозните мадами в залата. Тук обаче бяха наели малка женска вокална група. Дванайсетте момичета пееха акапелно евъргрийни, които разнообразяваха от време на време със собствени композиции. В момента изпълняваха на шест гласа песента „Тръгвам си при друг“ („Ти си тъп, ти си скучен, просто разбери — тръгвам си при друг./Ти си грозен, не ти става, просто разбери — тръгвам си при друг…“) от дебютния албум на Backup Girls „Нещо лигаво в леглото ти“.

Барман #7 постави пред него димяща чаша и чинийка с голямо парче бяло пилешко месо, върху което бе поставена накълцана риба тон, разбъркана със специалната майонеза, чиято рецепта бе тайна на заведението.

— Как сте тази вечер? — #7 започна да забърсва една чаша.

— Благодаря, добре — отговори 1D4C00 и задъвка сандвича.

— Надявам се, че в службата всичко е минало добре?

— Да, един обикновен работен ден — каза пикселът, макар да се сети за случката с 1D45C3.

— А къде е вашият приятел?

Къде е наистина? Сигурно вече е у дома си. Пиксел 1D45C3 сигурно вече е у дома си, а къде е неговият приятел… 1D45C3 е неговият приятел. И сигурно вече е у дома си.

— Сигурно вече е у дома си.

— Да, добре е от време на време човек да бъде вечер у дома си. Обаче не много често.

Барман #7 му намигна и отиде към другия край на бара. 1D4C00 пак подхвана сандвича.

Пикселите от първия и последния ред имаха едно голямо предимство — за да напуснат работните си места те не трябваше да пъплят в тесните пътеки между редовете, а от клетките си излизаха направо на широката пътека, която минаваше покрай стените на залата.

Когато първият му работен ден приключи, 1D4C00 успя бързо да се измъкне в коридора отдясно на залата, заобиколи тичешком през почти пустия напречен коридор, промъкна се покрай стената в коридора отляво и настигна пиксел 1D45C3 на няколко крачки от изхода на видеопаметта.

— Здрасти — каза му, — не ти благодарих за помощта.

Беше се задъхал. Един униформен служител на AntiVirus Realtime Auto-Protect System го изгледа подозрително, после се изцъкли и очите му замърдаха наляво-надясно и нагоре-надолу — явно бе активирал виртуалния си компютърен екран и преглеждаше някаква информация.

— Дреболия — измърмори 1D45C3 и го дръпна за лакътя да не спират. — Като те видях в обедната почивка и веднага се сетих как дойдох тук от академията. Беше преди 12 години.

— Имаш ли време за едно питие?

— За това винаги се намира време. Ела да ти покажа едно местенце.

В бар „RGB“ 1D45C3 делово отиде до бара и застана на педя зад гърбовете на мъж и жена, които тъкмо бяха приключили със сандвичите си и сега лениво разговаряха на по чаша синтетично безалкохолно вино. Пикселът очевидно никому не пречеше, стоеше си кротко и зяпаше наредените отсреща бутилки. Няколко минути по-късно двойката припряно си тръгна и пикселите седнаха на освободените места. 1D45C3 се усмихна бегло на едрата дама с твърде младежко лице до него. Отдясно на 1D4C00 седеше някакъв чиновник на средна възраст. Пикселът видя очите му в огледалото зад бара — онзи явно гледаше тенис по виртуалния си компютърен екран.

1D45C3 с погнуса отмести недопитите чаши.

— Безалкохолно вино! Перверзия! Това е все едно киберсекс без секс и в offline режим!

Обслужи ги барман #2.

— Два сандвича пиле с риба тон и лимонов чай — поръча 1D45C3. — От мен да го знаеш, новобранец, когато хапваш нещо сухо и набързо, винаги го поливай с чай, полезно е за червата.

Онзи го потупа по рамото и 1D4C00 трепна. Въпреки ежедневната блъсканица в метрото, асансьорите, коридорите и навсякъде отвъд входната врата на стаята му, той някак си не можеше да свикне с чуждите тела. Всъщност не само той. Дори и в пиковите часове, когато хората са като шприцовани във вагона на метрото, пак между тях има тънка граница, въображаем ограничителен слой с дебелина една молекула, който опазва индивидуалността им и създава работа на социалните психолози да говорят за бедите, породени от отчуждението в съвременния свят.

— Как се справяш с докладите? — попита 1D4C00.

— Отмятам ги с една ръка, с другата си бъркам в носа.

— Опитен си.

— Просто съм им хванал номера.

— Пишеш всеки ден едно и също?

— Да, но с различни думи.

— Как така?

— Опитен съм.

— Аз съм се оплел здраво. Не успях да довърша последните два часови доклада и вечерния.

— Не си ги попълнил?!

— Оставих написаното от вчера.

— Ще те хванат и ще те изхвърлят от видеопаметта.

— Не ми стигна времето.

— Ще оставаш след работа, ще се мъчиш, така се гради кариера.

Барманът им донесе сандвичите и чая.

— Ще им хванеш цаката на докладите, не бой се — каза 1D45C3 с пълна уста и постави дланта си върху бара.

Той често правеше това. Поставяше длан върху бара или върху стената, ако беше близо до нея и целият се вглъбяваше в това докосване.

— Вибрира — каза след малко и продължи да се храни.

1D4C00 също сложи ръка върху бара.

— Да, май наистина вибрира.

— Знаеш ли защо?… — 1D45C3 се огледа.

Между него и дамата рутинирано се провря мургав мъж със сключени вежди и черен костюм от синтетична вълна. Той повика с пръст бармана и впери сух поглед в тях.

— А, ето го и антивирусен скенер 1D45C3! — зарадва му се пиксел 1D45C3 — 1D4C00, запознай се с моя скенер!

Двамата се ръкуваха и 1D45C3 цяла вечер им разказва вицове за програмисти, скенерът ги изслушваше търпеливо, а 1D4C00 много им се смя, особено след втората водка. Впрочем тогава той изпи пет водки и запомни втория си работен ден с много гаден махмурлук.

Един сандвич, две чаши чай и две водки по-късно 1D4C00 се прибра в жилището си. Между зъбите си въртеше клечка за зъби, която бе взел от бара. На дръжчицата й пишеше „Какво“. Какво става? Какво ще направиш? Какво си забравил? Какво те очаква?…

Окачи костюма в гардероба, пъхна ризата и бельото в машината за сухо пране. Изтри тялото си с освежаваща кърпа („Синтетичното лавандулово масло от ново поколение гарантира дълъг и спокоен сън!“). Зачуди се дали да удвои гаранцията с една таблетка приспивателно. Кое е по-вредно за организма — да се трови с лекарства или да се ококори посред нощ и да гледа стари филми и видеоклипове до сутринта, а на другия ден главата му да е като след неуспешна трансплантация на мозък. В крайна сметка 1D4C00 се довери на онзи клон от природосъобразната медицина, който препоръчва 50 милилитра концентрат за лека нощ. Той ги направи 100 и си легна.

Активира виртуалния си компютърен екран, отвори прозореца на пощенската програма.

Освен чудовищното количество спам („Купете си стая в престижен коридор сега и спестете 10 процента от цената!“), с който никоя защитна програма не бе в състояние да се справи и няколкото гнусни вируса („Поздравления, регистрацията ви в портала ПАЛАВИ КОТЕНЦА е успешна. Адресът и паролата са в прикрепения файл.“), които антивирусната програма методично изтри, в пощенската кутия имаше и писмо от майка му:

„From: wife.arrayF16@global.net

To: pixel1D4C00@global.net

Subject: Как си, детето ми?

Здравей, Меченце!

Не си ми писало от миналия вторник! Пиксел 1D4C00, забравил си своята майка! Когато се роди, с покойния ти баща бяхме така щастливи, че на стари години ще си имаме другарче, което да се грижи за нас! Как сме се лъгали! Ако това те интересува, все още съм жива, което е сензация предвид моето здравословно състояние. Артритът не ме мъчи, когато пия лекарството, но ме боли стомахът. Ако го спра, стомахът ми се успокоява, но артритът не ми дава мира. И всичко това от тревоги по теб! Засрами се, 1D4C00!

Целувки.

Майка ти.“

Пиксел 1D4C00 кликна върху бутона Replay и написа няколко стандартни мили думи. Добави и описание с около 50 думи на сутрешния инцидент с превишената сърдечна активност. Изтри го за да не тревожи майка си. Написа стотина думи за изчезването или преобразяването, или инцидента, а може би недоразумението или пък произшествието с неговия приятел и колега пиксел 1D45C3. Изтри и тях. Написа още няколко стандартни мили думи. Вместо подпис постави анимирано плюшено мече, което яде мед от гърненце. Изпрати писмото и започна да изтрива една по една рекламите, като преди това им хвърляше по един поглед. Четири минути по-късно заспа и виртуалният му компютърен екран се деактивира автоматично.

На другия ден, влизайки във видеопаметта през рамката на детектора за оръжие, експлозиви, наркотици и повишена телесна температура, 1D4C00 се питаше кого ще завари в работната клетка на пиксел 1D45C3 — своя приятел или онзи непознат мустак. Беше онзи.

1D4C00 щеше да отмине, но мустакът го мерна, скочи от стола си и му подаде ръка.

— Здрасти, 1D4C00, как си днес?

След като изтръгна ръкостискане, онзи го придърпа в клетката си.

— Какво ще кажеш да пийнем по едно след работа?

1D4C00 се зачуди как да откаже.

— Имам среща — каза той. — Бих дошъл с удоволствие, но…

Онзи се засмя.

— Нищо, после ще разказваш!

И му намигна мъжкарски. Намигването стоеше на лицето му така фалшиво, както мустаците.

1D4C00 се измъкна навън и тръгна към мястото си. По едно време погледна назад. Мустакатият се бе облегнал на преградката си и гледаше след него. Махна му с ръка. Пикселът също му махна и продължи.

Стотина пиксела по-нататък той спря.

Пиксел 1D463F имаше дълга до раменете златиста коса (цвят според каталога на козметичната фирма RGB(204,201,72)) и приятно закръглени гърди. Краката й под среднокъсите поли, които носеше обикновено, според 1D4C00 бяха една идея по-пълни от необходимото, но това не го дразнеше.

— Здравей — каза й пикселът, — хубав цвят, отива ти.

Тя прокара ръка през косите си.

— Значи си забелязъл? Казах на фризьорката ми да намали Red с две единици.

1D4C00 имаше предвид зеленикавата й рокля, но не възрази. Каза й:

— Искаш ли да се видим след работа?

Тя го загледа с черните си очи. 1D4C00 я помнеше от академията, когато той постъпи там, тя завършваше. После се поздравиха няколко пъти, разминавайки се из видеопаметта. Веднъж размениха стандартни реплики за тъпканицата в асансьора.

— Защо, 1D4C00?

Защо, наистина?

— Изнамерих неизвестни демозаписи на „The Basics“.

— Ще вечеряме заедно и после ще отидем у вас да ги чуем?

— Да. Обичаш ли „The Basics“?

— Много. Ще дойда с удоволствие.

— Благодаря ти.

Пиксел 1D4C00 изтича в клетката си и точно в 9 часа започна попълването на сутрешния доклад.

Всеки ден шефът на видеопаметта обикаляше залата и се отбиваше при 10 пиксела. Всички смятаха, че подборът им става според принципа „Дявол го знае“, обаче след дълги наблюдения 1D45C3 бе извел математическата формула K=((DxM/2)x3.14)+SK където K е клетката, броена от първия до последния пиксел и обратно, D е денят, M е месецът, а SK е случаен коефициент в областта от нула до плюс безкрайност, зависещ от настроението на шефа.

Тази сутрин шефът на видеопаметта се отби и при 1D4C00.

— Добро утро, господине — стана пикселът.

— Стой си, момче, продължавай да работиш. Само ми кажи какъв е днес цветът на твоя пиксел?

— Сив е, господине, RGB(194,194,194).

— Браво, момче! Ами яркостта му как е?

— Обичайните 58 процента, господине.

— Отлично, момче!

С това стандартните въпроси се изчерпваха и шефът щеше да напусне клетката му за да отиде при следващия пиксел. Секретарката му, персоналният му съветник и началникът на ред 1200 направиха няколко крачки нататък по пътеката. Шефът обаче извади от джоба си измачкана носна кърпа, която явно бе от истински памук и въпреки дупките по нея, на антикварен търг би струвала повече от жилището на 1D4C00. Заиздухва безстрастно носа си, а очите му с цвят, а вероятно и консистенция, на много рохко сварен белтък, се хлъзгаха насам-натам по лицето на пиксела.

— Как е приятелят ти? — каза тихо шефът и прибра кърпата си в джоба.

Приятелят му? Пиксел 1D45C3? Как е той? 1D45C3 в момента е на работното си място и пише доклада в 10 часа, но иначе е изчезнал. Следователно как е той…

Изведнъж виртуалният му компютърен екран се активира сам. Вместо да покаже обичайните икони и прозореца с Retro Music Television, екранът бе изцяло сив. В средата му с тъмночервени букви пишеше „Добре е, благодаря, господине“. Половин секунда по-късно екранът му се самоизключи.

— Добре е, благодаря, господине — каза 1D4C00 на гърба на шефа, който тъкмо излизаше от клетката му.

Секретарката го изгледа подозрително, персоналният съветник го изгледа безстрастно, началникът на ред 1200 му кимна да си сяда на мястото.

Пиксел 1D4C00 седна и взе маркера. Беше ред да отговори на въпрос номер 27 „Особености на пиксела“. 1D4C00 написа „Последен върху екрана“. После активира виртуалния си компютърен екран. Вляво бяха иконите My Computer и Recycle Bin, вдясно горе бе прозорецът на Retro Music Television (тъкмо вървеше парчето „Unreadable Girl“ на „The Formated Heads“), в средата долу си стоеше shortcut-а към „Commander Keen IV“. 1D4C00 махна екрана и продължи с доклада.

В 10:57 приключи и с последния въпрос, остави бланката на мястото й и стана. Протегна се, изпъшка, после се наведе, стремейки се да докосне с пръсти стъпалата си без да си удари главата в преградата. На пода пред него лежеше сгъната на две тънка плочка. Пикселът се изправи, огледа се и пак се наведе. Взе плочката в шепа и седна на мястото си.

Плочката бе с размери около 5 на 8 сантиметра и дебела към милиметър. Май беше от картон. Истински, не пластмасов. От едната й страна бе нарисуван мустакат млад мъж — 1D4C00 разпозна вале купа. От другата страна бяха изобразени множество миниатюрни розови точици, с черен маркер бе написано JOHN SMITH, под него GHERKIN.

Старовремска карта за игра. Изпаднала е от джоба на шефа на видеопаметта докато е вадел носната си кърпа. Трябва да му я върне.

Стана точно 11 часа. Пиксел 1D4C00 прибра картата в джоба си и подхвана поредния доклад.

След работа 1D4C00 и 1D463F се срещнаха в десния коридор край четвъртия изход от видеопаметта.

Пикселът мислеше да заведе колежката си в бар „RGB“, но 1D463F му каза, че знае приятен ресторант тъкмо като за тях. 1D4C00 активира виртуалния си компютърен екран за да провери какво е положението в разплащателната му сметка.

— Там не е скъпо — усмихна се 1D463F като видя как пикселът се взира в нищото.

— Исках да видя на картата къде се намира…

— Аз ще те заведа.

По пътя се оплакваха един на друг от досадните доклади. Оказа се, че и двамата мразят най-много доклада в 16 часа.

В асансьора се оказаха притиснати сред шумна група уебдизайнери и пътуваха мълчаливо, усмихвайки се неутрално един на друг. Междувременно 1D4C00 се чудеше дали бюстът й е силиконов. Ако се съдеше по натиска в гърдите му, по-скоро бе мраморен.

Слязоха два етажа по-надолу. Ресторантът се намираше точно срещу асансьора. Казваше се „При Майстора“. Сърцето на 1D4C00 спря, вероятно завинаги.

Ресторант „При Майстора“ имаше банери в десетте най-посещавани прозорци. Само рекламата му в прозореца на Retro Music Television струваше повече от годишната заплата на пиксел. А колко ли струваше една вечеря в ресторанта? Ако се доверим на рекламата „При нас храненето е изкуство, а времето няма значение“ значи прекалено много.

1D463F се разсмя.

— Ти какво си помисли, че ще дойдем тук?

— Никакъв проблем…

Тя го поведе надясно по коридора.

— Ресторантът, в който отиваме, се казва „@“ и няма нищо общо с тази снобария.

Оказа се, че наистина е така, но все пак „@“ си беше истински ресторант — с келнери, маси, столове и дори имаше маси за двама, една от които чакаше тях.

— Запазих я след като ме покани — обясни скромно 1D463F.

1D4C00 мислено се изрита с всичка сила между краката защото изобщо не се бе сетил за нещо такова.

— Моята резервация в „RGB“ отиде на кино… — тъжно каза той. — Обаче тук е много по-хубаво. Често ли идваш?

— От време на време.

— Сама?

— Какво значи сама? Съседната маса е на една ръка разстояние.

— Не обичаш ли тълпите?

— Кой ги обича?

— Някой. Или всички, иначе досега хората все нещо щяха да измислят.

— А Призивът за опазване на пространството?

Пикселът се зачуди какво да каже. 1D463F се зачете в менюто и той също забоде нос в своето.

— Ще взема свинска пържола без холестерол. И розе. А ти, 1D4C00?

— Искам „Задушен рай“.

— Какво е това?

— Аерирано говеждо.

— Защо пък аерирано?

— Не знам, прияде ми се. Пък и се връзва с розето.

— Розето се връзва с всичко — сви рамене тя.

Келнерът взе поръчката им. 1D4C00 се сети, че сега трябва да си говорят за нещо. Може би за работата? По-добре за музика. Ако в ресторанта имаше музиканти, можеше тях да обсъдят…

— Знаеш ли, че има места в нашия град, които никога не си посещавал и никога няма да посетиш? — попита го тя.

— Разбира се.

— И какво?

— Какво?

— Не ти ли се иска да ги посетиш?

— Да обиколя целия град? Невъзможно е.

— Напротив. С метрото градът се прекосява за 41 минути ако не броим спирките. Дори и с тях няма два часа.

— Ти направила ли си го?

— Да обиколя града? Не, но съм пътувала от едната крайна спирка на метрото до другата.

— Интересно ли ти беше?

— Беше кошмар.

— Мразя тъпканицата в метрото.

— И аз. Пътуването от нас до видеопаметта ми е напълно достатъчно.

Сервираха им. Аерираното говеждо се оказа доста вкусно. Топеше се на езика. Не оставаше почти нищо за гълтане.

— Как е удушеното говедо?

— Леко, идеално за вечеря — той вдигна чашата си — Особено с това страхотно вино. Наздраве!

Розето наистина бе хубаво.

Тя се хранеше с апетит. Дори лакомо. Малките парченца пържола изчезваха едно след друго между влажните й от виното устни. Дъвчеше енергично. Гледката определено му харесваше.

— Знаеш ли — каза й, — излиза, че пресечката на коридори N27 и W189 е толкова недостижима за нас, колкото и Луната.

— Ако вземеш метрото на юг до последната станция, после метрото на запад и там някъде трябва да е това място.

— Много добре се ориентираш!

— Сигурно като прелетните птици имам магнит в човката си.

Той доля чашите им.

— Ако прелетните птици имаха хубава човчица като теб, нямаше да им се налага да прелитат където и да е.

Чукнаха се и отпиха, гледайки се в очите.

Поделиха си сметката в ресторанта, обаче 1D4C00 настоя да плати цялото вино.

В метрото тълпата така ги притисна един в друг, че бедрото на 1D463F се вклини между краката му. Пикселът се правеше, че не забелязва това. Поговориха за кино.

— Джеймс Бонд… не би оцелял… в метрото… — пошегува се 1D4C00, изразходвайки малкото останал му въздух.

— Не харесвам… Джеймс Бонд.

— Ужасен е… — излъга той, наблюдавайки я как вълнуващо се задъхва.

Тъпканицата в асансьора ги сближи още, така че когато влизаха в неговото жилище, те се държаха за ръце.

— Значи тук живееш… — каза 1D463F.

Тя се разходи из стаята оглеждайки се, макар жилището да бе съвсем стандартно.

— Една много малка водка? — попита я.

— Не, предпочитам вода.

1D4C00 сипа две чаши пречистена вода. Междувременно я оглеждаше почти тайно. Хубавото на високите жени е, че имат дълги крака. Колкото по-висока, толкова по-дълги крака.

— Избрал си за стените много приятно зелено.

Според него те бяха жълти, но не възрази.

— Такива си бяха като се настаних. И на мен ми харесват.

Той й подаде чашата. Очите й блестяха. Може би трябваше да я прегърне? Нека първо да пийнат по глътка вода.

— Да послушаме „The Basics“? — предложи й.

— Добре.

Седнаха на дивана. Този диван винаги му бе пречил, обаче ето, че сега влезе в работа. Както са седнали така, може би ще бъде много естествено, ако я прегърне през раменете?

— Активира ли си виртуалния компютърен екран? — каза 1D4C00.

— Ей сега…

— Отвори прозореца на Retro Music Television.

Очите й замърдаха докато движеше курсора. Хубави очи има тази жена. И веждите й са хубави, плътни.

— И сега какво? — тя явно минимизира екрана си, защото го загледа в очите.

— Отиди на /archive/thebasics/demo.

— Ти май много обичаш тази група?

— Харесва ми. Защо?

— Знаеш адреса наизуст.

— Слава Богу. Вместо да ровя из мрежата, мога да те гледам.

Тя се засмя. Бузите й порозовяха. Ето сега трябва да я целуне. Ами ако се обиди? Глупости! Нали затова е дошла, да я награби! Ами ако не? Такива случаи има…

— Топло ми е…

Тя стана и свали сакото си. Зърната на гърдите й се опитваха да пробият нежната изкуствена коприна на блузата. Без успех. Засега.

— Харесва ми атмосферата на старите песни. Наивна. Сигурно ти е като ги слушаш — неубедително сподели пикселът.

Тя нищо не каза. Отпи от водата, гледайки го. Ето сега просто трябва да я награби! Ами ако го обвини в сексуален тормоз? Спукана му е работата! Един старши байт от оперативната памет му разказа в бара как имал страхотна нощ с колежка, а на сутринта тя нещо му се ядосала, обвинила го в сексуален тормоз и сега нещастникът има двегодишна условна присъда, изплаща глоба в размер на три годишни заплати и няма право да се доближава до жена по-близо от една ръка разстояние.

— Намери ли страницата? — попита я.

— Коя страница?

— В Retro Music Television, /archive/thebas…

— Стига с този архив! — тя го блъсна с длани в гърдите и скочи на крака. — Ти подиграваш ли ми се?! Защо дойдохме тук?!

— Да слушаме музика…

— Да слушаме музика?! Чуваш ли се какво говориш бе, скапаняк?! Цял ден съм попълвала доклади и сега вместо да си направя кефа, ще слушам музика с теб?!

— Нали за това те поканих…

— Ти не само си скапаняк, ами сигурно и не ти става!

— Моля ти се…

— Слушай внимателно! Дойдох тук за да ме хвърлиш на леглото и да ми разкъсаш дрехите!

— Разбира се, ей сега!

— Не ме пипай! Скапаняк! Ще те дам под съд!

— Недей така! Нека те прегърна…

Тя му зашлеви мощен шамар с доста голямата си длан. Ухото му писна, очите му се насълзиха.

— Още сега се свързвам с адвоката си и те смазвам! — тя грабна сакото си и хукна към вратата — Да слушаме музика, а! Скапаняк!

— Моля те, 1D463F, чакай!

Тя тръшна вратата под носа му. Отвори я панически и изскочи след нея в коридора. 1D463F тичаше към пресечката. Патрулът на AntiVirus Realtime Auto-Protect System до светофара се обърна към тях. 1D4C00 бързо се прибра обратно.

Дали не трябва да я догони? Да й се извини. Да й обясни.

Сипа си повечко водка. Срещата им започна така хубаво, а приключи с бедствие. Къде сбърка? Пикселът мисли върху това в продължение на четири много големи водки и едва призори заспа сгърчен на дивана.

Тъкмо сънуваше, че има невероятно главоболие и се готви да си отреже главата за да се справи с него и го събуди баладата „How complete is your code?“ на Backup Brothers. 1D4C00 стреснато деактивира виртуалния си компютърен екран. Сънят си отиде, болката в слепоочията и тила остана. Лявото му ухо пищеше тихо, но сърцераздирателно като червей, дръзнал да прави любов с бръснач.

Опитният битов алкохолик знае, че няколко глътки бира сутрин превръщат димящите отломки в нещо като човек. В подобна ситуация, за да се превърне човекът в личност, са нужни 20 милилитра от същия концентрат, с който е злоупотребено предишната вечер, но пикселът избягваше тази трансформация заради риска от необратимо алкохолизиране. Да възвърне сетивата си — това засега му бе достатъчно.

1D4C00 извади от хладилника малка бутилка синтетична мексиканска бира. 330 милилитра щяха да са прекалено много, достатъчно бе да изпие половината. Той преодоля съпротивата на капачката и допря гърлото на бутилката до безчуствените си устни. Студената бира изпълни устата му, потече със съскане надолу по гърлото и достигна триумфално стомаха. Пет глътки по-късно бутилката бе празна.

— Ох, майко… — цитира той най-популярната в историята на човечеството сутрешна фраза.

Болката в главата му се заобли, сърцето му колебливо заработи, започна да вижда цветно.

На врата се позвъни. Отначало пикселът не реагира, но след второто позвъняване тръгна да отвори. Усилието да се придвижи до вратата бе съизмеримо с покоряването на хималайски осемхилядник. Посегна към дръжката и видя, че още държи празната бутилка. Напъха я в джоба си и отвори.

Отвън му се усмихваше неговият антивирусен скенер.

— Добро утро, пиксел 1D4C00!

— Добро утро…

— Май снощи някой е палувал!

Пикселът прокара пръсти през обърканата си коса.

— Може ли да вляза?

1D4C00 се отмести и скенерът провря край него светлосин лъскав костюм и свеж аромат на горски цветя.

— Пиксел 1D4C00, тук съм по служба. Пиксел 1D463F ви е дала под съд. Адвокатът ви сигурно вече е получил обвинението от съдия #12843.

— Тя ме съди?

— Да. Делото ще се гледа в понеделник от 15:30 до 15:45.

— По това време съм на работа.

— Работодателят е длъжен да ви даде 15 минути неплатен отпуск щом сте подсъдим. Във видеопаметта вероятно вече са получили съответната информация.

— Че съм подсъдим?

— Машината работи безупречно, скъпи ми 1D4C00.

Пикселът усети, че всичко, от което се нуждае, е бира.

— Искате ли една бира, скенер?

— Не, благодаря, вече пих чай от боровинки, синтетичен наистина, но много приятен. Съветвам ви и вие да наблегнете на чая, ако искате денят ви да е приятен и ползотворен.

С няколко люшвания 1D4C00 достигна шкафчето над мивката. Засмука болкоуспокояваща таблетка и пъхна блистера в джоба си. Усети, че там има някакво картонче, пръстите му машинално заиграха с него.

— Пиксел 1D463F… Тя за какво ме съди?

— Точната формулировка тепърва ще се изясни в беседа между нейния адвокат и съдията, но засега обвинението гравитира около неизпълнен ангажимент към дама, излъгани очаквания и перверзна сексуалност.

— С пръст не съм я докоснал!

— Именно затова сексуалността е квалифицирана като перверзна. Но бъдете спокоен, признаете ли сексуалната си ориентация, обвиненията ще отпаднат.

— Сексуалната ми ориентация?

Скенер 1D4C00 го гледаше с ведра безизразност.

— Вижте, скенер, сексуалната ми ориентация си е мой проблем. И не е никакъв проблем.

— А когато се стига до инциденти като снощния? Време е да се определите, пиксел.

— Да се определя?! Скенер 1D4C00, бъркате! Снощи бях силно привлечен от пиксел 1D463F!

— Да? Ще ви цитирам част от нейната жалба: „Въпреки очевидната ми готовност за близост, той стоеше като парализиран.“ Какво ви възпираше, 1D4C00?

Пикселът мълчеше.

— Готов съм да поговорим за всичко — каза топло скенерът. — Аз съм вашият антивирусен скенер, обичам работата си и искам да я свърша както трябва.

Скенерът му подаде ръката си. Пикселът колебливо я пое. Очакваше да усети пухкав дунапрен, вероятно влажен, получи парче бетон, скрито под грижливо поддържаната кожа.

— Горе главата, пиксел, не забравяйте, че съм до вас, винаги и навсякъде.

Скенер 1D4C00 елегантно си тръгна.

Пикселът затвори вратата след него и бръкна в джоба си за болкоуспокояващите таблетки. Напипа картончето. Извади го. Вале купа. „JOHN SMITH“. „GHERKIN“

Да върне ли картата? А откъде я има?

Наряза я с ножица на тесни лентички. Накълца и тях. Хвърли остатъците в мелничката за отпадъци. Това е, една неприятност по-малко.

Когато 1D4C00 се дотътри във видеопаметта, от третата клетка на неговия ред като кукувица от старинен часовник изскочи мустакатият.

— Разказвай! — той го хвана под ръка и тръгна с него — Как беше?

Наближаваха клетката на 1D463F. Пиксел 1D4C00 усети как сърцето му напусна работното си място и заподскача из гърлото му. Той се изскубна от лепкавата хватка на така наречения пиксел 1D45C3 и пое дълбоко въздух.

1D463F седеше на стола си с гръб към пътеката и пудреше носа си. 1D4C00 колебливо забави крачки, но зърна в огледалцето й огромно гневно око, втренчено в него и продължи нататък.

Следващите часове могат да се резюмират като болезнена досада гарнирана с тъпо главоболие. Имаше и груби намеци за гадене в стомаха. Вестибуларният му апарат си бе взел почивен ден, оставяйки на мястото си некадърен заместник. Очите му враждуваха със светлината. Ушите му отчаяно пищяха. Не можеше да разпознае думите, които изписваше с маркера. Бланката за 10 часа му приличаше на бланката за 15 и обратното, а всички бланки смирено възприемаше като наказание свише. Ако беше почивен ден, щеше да полежи няколко часа в мъчителен полусън и да оцелее. Сега успя само да подремне малко в обедната почивка, неудобно отпуснат назад на стола.

В 15:00 часа пиксел 1D4C00 беше пред разпад на личността.

Малко преди 17 часа усети лек глад. Веднага разпозна признака за излизане от махмурлука и се просълзи.

В 17:09 мина през рамката на детектора за оръжие, експлозиви, наркотици и повишена телесна температура в бар „RGB“ с мисълта за двоен сандвич от пиле с майонеза и китайска люто-кисела супа. Барман #7 милостиво бързо изпълни поръчката. Пикселът седна на края на един диван, намери място на масичката за купичката с врялата супа и задъвка предпазливо пилето. Стомахът му прие първата миниатюрна хапка, прояви интерес за още.

Дванайсетте певици изпълняваха акапелно платинения хит на „The Basics“ „REM I Love You“:

„10 Me = «I»

20 You = «Love»

30 Result = Me+You+“You"

40 print(Result)

50 REM I Love You"

Хубава песен, но остаряла. На днешно време трябва да пеят „WARNING I’ll Bite You“. После се чудим защо киберсексът процъфтява. Ама пък какви гърди имаше тази жена! Но не трябваше така да го пришпорва. Ако бяха послушали музика, ако бяха поговорили, може би по чаша водка и нещата щяха да се получат от самосебе си.

В другия край на бара седеше антивирусен скенер 1D4C00 в компанията на широкоплещест чернокос мъж. Скенерът му се усмихна. Пикселът се направи, че не го забеляза.

Веднъж пиксел 1D45C3 му каза, че трудът е очовечил хората, а адвокатите ще ги разчовечат. Вече всеки съди всекиго за всичко. Без адвокат загиваш позорно, мъчително и бързо. От раждането до смъртта личният адвокат е повече от Бог, защото за разлика от Него познава милостта единствено като понятие от речника, подходящо за определен тип защитни пледоарии. Наскоро едно дете осъди майка си, че го е родила без предварително да получи писменото му съгласие. На базата на Призива за опазване на пространството и в светлината на призивите за опазване на питейната вода и на енергията, както и във връзка с още 12 други призиви адвокатът пледира и майката получи три години условно и трябваше да плати 100 000 кредита обезщетение на детето. Бащата получи една година затвор за съучастничество, но се отърва, защото по това време бе в командировка в Китай и тамошните власти не пожелаха да го екстрадират. Явно китайците може и да имат драконовски ограничителни мерки за раждаемостта, но съдебната им система все още пази някакви искрици разсъдък. А тук положението е съвсем друго…

— Добър вечер, пиксел, забавлявате ли се?

До него красиво стоеше скенер 1D4C00. Той се усмихна ведро на шумната групичка кадети от академията „West Pointer“, които си бъбреха на останалата част от дивана и те безпогрешно усетиха флуидите на човека на закона, отдаден на работата си. Младежите изведнъж решиха да сменят кръчмата и след секунди целият диван бе на разположение на двамата. Скенерът седна и преметна крак върху крак без да събори стъклената масичка, което по принцип бе невъзможно.

— Какво ви привлича в този бар, пиксел?

1D4C00 не отговори. Реши, че трябва да дояде последните две хапки от сандвича си и го направи. В това време скенерът слушаше певиците и очевидно си почиваше.

— Защо напоследък проявявате такава загриженост към мен? — попита пикселът.

— Аз съм вашият антивирусен скенер и винаги съм бил загрижен за вас.

— Да, но от няколко дни загрижеността ви е… по-загрижена?

— Върша си работата.

— Надушили сте вирус?

— По-скоро не.

— Тогава?

— Бих искал да предотвратя някои неприятности. Ето, ако вчера бях наблизо, сега нямаше да сте подсъдим.

— Това си е мой проблем.

— Не съвсем, драги ми 1D4C00, не съвсем.

— Добре, де, скенер, какво общо имат патилата на оная ми работа с антивирусната защита?

— Всичко има общо с антивирусната защита. Нека да споделя с вас основната трудност в борбата с вирусите — вирусът не е материален, вирусът преди всичко е понятие. Един и същи байт, той може да приема стойност или единица, или нула, всичко е пределно просто и ясно. Обаче изведнъж този байт престава да бъде част от Операционната система и става част от вирус. Байтът си е байт, нулата си е нула или единицата си е единица, обаче вече вместо добро има зло. Разбирате ли ме?

Пикселът взе купичката със супата. Гребна с порцелановата лъжица. Супата бе точно такава, каквато трябваше да бъде — вряла, люта, грандиозна. Преглътна. Сякаш ангел слезе от небето и го изрита с все сила в корема. По челото му избиха капчици пот.

— Обичате ли люто-кисела супа, скенер?

— Не, твърде агресивна е за моя вкус.

— Повярвайте ми, губите.

Скенер 1D4C00 се изправи.

— Да ви е сладко, пиксел.

Скенерът взе от бара две чаши светла бира и се върна при внушителния си приятел.

1D4C00 изяде супата и си тръгна.

След тъпканицата в метрото и асансьора и слалома сред минувачите в коридора, стаята му се стори грамадна. Около 20 квадратни метра единствено и само за него.

Лявото му ухо пак пищеше. Свали сакото си и го метна върху леглото. Изрита обувките край вратата и отиде при хладилника, като пътем деактивира алармата му. Сензорът сканира ретината му, появи се съобщение „Хладилникът е отключен. Приятно вечерно похапване. Готови ли сте за невероятно приключение с шоколадовите блокчета «HDD»?“ Ако имаше емоционални сили, пиксел 1D4C00 щеше да изпсува, но сега се съсредоточи върху неотложното — сложи три бучки лед в голяма чаша и гузно сипа отгоре един пръст водка. Отпи и изчака леденото питие да се спусне дивашки през гърлото и хранопровода му, изчезвайки някъде към стомаха. Активира виртуалния си компютърен екран и пусна тихо баладата „The Song of the Sad Worm Virus“ на „LAN Boys“. Минимизира екрана и пак отпи. Водката вече знаеше добре къде отива и не предизвика големи разрушения и косвени жертви по пътя си.

Пикселът се обърна и понечи да тръгне към леглото, но коляното и челото му се удариха в отсрещната стена. За миг му притъмня, примига, тръсна глава, стената се размаза, преминавайки от обичайното жълто-зеленикаво към светло розово и обратно. Песента зацикли на едно и също място, запаметено в антишоковата памет на плейъра. Огледа се и го обзе желанието да изпълзи нанякъде. Стори му се, че размерите на стаята му са не повече от 2 на 3 метра, а таванът е на милиметри от косата му. Пак тръсна глава, затвори очи и когато ги отвори, всичко беше нормално с изключение на „LAN Boys“, които непрекъснато повтаряха „Are you sure you want to kiss me? Yes/N…“.

Предпазливо протегна напред ръка и въпреки, че стената бе на около 4 метра от него, пръстите му докоснаха невидима преграда току под носа му. Отдръпна се назад и гърбът му опря в хладилника. Пое си дъх и страхливо максимизира виртуалния компютърен екран, изключи плейъра и деактивира екрана. Оцеля, даже му бе по-добре в настъпилата тишина, ако не броим сърцето му, което думкаше в тъпанчетата му като рицар по портите на замъка на тирана, с когото му предстои мъжки разговор.

Изчака. Огледа се. Вдигна бавно чашата покрай гърдите си и я изпи на една глътка с прилепени към тялото си ръце. Сдъвка недостопения лед. Изчака още малко.

По едно време внимателно мушна напред с показалец, но не напипа нищо. Изпъна ръката си, размаха я. Пак нищо.

Предпазливо се придвижи до леглото си. Легна, очаквайки всеки миг да му се случи нещо ужасно изотдолу.

Взираше се в тавана, убеждавайки се, че е достатъчно високо над него.

Минути или може би часове по-късно събра смелост и се обърна на една страна. Оцеля.

Доста след това заспа.

Събуди го арията на вторичния кеш от рок-операта „Bungle in the host drive“. В лентата за новини на виртуалния му компютърен екран течаха резултатите от третата четвъртина от осминафиналите на мишото първенство — водеше безспорният фаворит Silver mustache, но новакът RQ101 явно се бе прицелил в мястото му. Каквото и да бяха правили снощи, а вероятно и през нощта докато е спал, сега стените и таванът си бяха по местата. Изглежда всичко бе нормално с изключение на него.

1D4C00 деактивира виртуалния си компютърен екран. Стана страхливо. Прокрадна се и изяде блокче аериран шоколад „High Pressure“, опрял гръб в хладилника. Дълго се кани да се преоблече, но в крайна сметка не посмя, а само се загащи и облече вчерашното си сако. Стъпвайки като балерина в минирано поле прекоси стаята и излезе в коридора.

— Добро утро, пиксел 1D4C00.

Естествено, скенер 1D4C00 вече го очакваше пред вратата.

— Пускате си брада?

1D4C00 конвулсивно потърка бузата си.

— Ще опитам как ми стои.

— Със сигурност ще ви отива.

Двамата закрачиха към главен коридор N254.

— Предполагам, че отивате при вашия лекар?

Не се беше сетил за това. Напълно логично бе да отиде тъкмо при лекар след вчерашното прилошаване. Кимна утвърдително.

— Обадихте ли се във видеопаметта, че ще закъснеете?

— Забравих…

1D4C00 спря и понечи да активира виртуалния си компютърен екран.

— Не си правете труда, пиксел, аз ще имам грижата да съобщя по служебен път.

— Недейте, онзи ден получиха съобщение, че съм подсъдим, сега ще получат официално съобщение, че ще закъснея — ще им се набия в очи.

— Това понякога не е лошо. Зависи как звучи съобщението. Гарантирам ви, че ще го пусна максимално благоприятно за вас, драги ми 1D4C00.

— Благодаря, скенер.

Спряха на светофара към главния коридор и се загледаха в човешката река, вливаща се в началото на работния ден.

Светна зелено. Двамата не свиха надясно към асансьорите, а поеха наляво към кабинета на лекаря. В тази посока отиваха малцина и двамата вървяха спокойно в своята половина на коридора.

— Това е вирус, нали? — престраши се пикселът.

— Така ли мислите?

— Не зная какво да мисля. Вие сте спецът по вируси.

— В такъв случай ще ви кажа моето мнение — това не е вирус, а проявленията на вирус.

— Как така?

— Огън няма, но има пожар. Е, да не ви плаша излишно — само мъничко пожарче. И това е просто пример за да ме разберете.

Спряха. Минувачите ги заобикаляха от двете страни сякаш скенерът бе опасна морска скала, ясно обозначена с маяк.

— Подозирате ли ме за нещо, скенер?

— А трябва ли?

— Разследвате ли ме?

— Върша си работата.

— Нали нямам вирус?

— Да, но имате час при вашия лекар. След 17 минути.

— Благодаря ви, че сте се погрижили, скенер.

— За мен бе удоволствие.

— Знам пътя, довиждане.

— Довиждане, пиксел, желая ви приятен ден.

1D4C00 тръгна по коридора. Усещаше в тила си погледа на скенера. Имаше чувството, че всеки момент ще се спъне.

Спря и се дръпна до стената за да не го бутне някой от крачещите зад него. Обърна се. Скенерът ведро гледаше към него, усмихна му се и помаха красиво с ръка.

Пикселът му кимна и продължи пътя си.

Доктор JH го очакваше.

— Снощи… — започна 1D4C00.

— Знам, прегледах LOG-файла ви. Лягайте на кушетката.

Пикселът легна. JH седна до главата му и разтвори несесер с инструменти, които можеха да послужат както за неврохирургия, така и за маникюр и педикюр. Лекарят взе средноголеми закривени пинсети.

— Какви по-точно бяха халюцинациите? — с чисто човешко любопитство попита той.

— Стаята стана малка. Стените станаха розови. Таванът щеше да ме смаже.

Пикселът усети, че нещо се изнизва от ухото му. Завъртя глава.

— Мирувайте!

1D4C00 застина, но като извъртя максимално встрани очи, успя да види, че лекарят е измъкнал от ухото му миниатюрна раковинка, от която се точеше тънък кръгъл кабел. Докторът взе нещо като тумбеста химикалка и започна да прокарва върха й покрай кабела, като гледаше в малко екранче отстрани.

— Имате късмет, че не сте женен, пиксел… Онзи ден AntiVirus Scaner System докараха упоен пациент, който бе получил халюцинация, че съпругата му е трийсетина години по-стара и не е жена… Оправих го за пет минути, но колко време ще посещава терапия, не мога да се произнеса… А, ето! Оптичният кабел на комуникатора ви е прекъснат точно тук!

— И сега какво, докторе?

— Спокойно, това е дреболия. Първо ще поставя временен байпас на кабела, за да възстановя сигурната връзка — JH взе ножичка. — Най-добре затворете очи, за да не получите пак някоя халюцинация.

Пикселът стисна клепачи. Чу как ножичката щракна, лекарят направи нещо, после сръчно набута комуникатора в ухото му.

— Готово… Първият свободен час в клиниката по неврохирургия е след седем дни в 10 и 30?

— На работа съм.

— След 12 дни в 20 часа?

— Да, мога. Ще ме режат ли, докторе?

— Ще ви обясня…

Виртуалният му компютърен екран се активира, отвори се прозорец с реклама на кабинета на доктор JH, после се появи триизмерен модел на човешка глава.

— В клиниката ще сменят оптичния кабел. Ще направят лек срез ето тук… — около ухото на модела се очерта пунктирна линия и то се отдели встрани — … и ще откачат стария кабел, след което ще присъединят нов.

Пикселът смутен проследи анимацията, която му демонстрира набързо същността на операцията. С облекчение видя, че накрая ухото бе върнато на старото му място.

— Операцията е напълно рутинна, трае половин час, за всеки случай ще прекарате нощта в клиниката и на другия ден ще сте като нов. Всичко се покрива от здравната ви осигуровка.

— Няма ли друг начин?

— Не. Значи след 12 дни в 20 часа?

— Да.

— Добре, ще изпратя заявка в клиниката. Виждам обаче, че не сте идвали за ваксинация повече от 30 дни?

— Възможно е.

— Играете си със здравето! Знаете ли, че през последния месец само птичият грип има 9 нови щама? Да не говорим за типичната пневмония и алергиите!

— Ще трябва да се ваксинирам.

— Имате късмет, че ми доставиха новата комплексна ваксина. Разработена е вчера следобед.

Докторът извади от шкафа пистолета за ваксиниране и започна да завива на дулото му индивидуална втулка.

— Сега ли ще ме боцкате?

— Така и така сте тук…

JH опря пистолета в слепоочието му, чу се лек пукот и за части от секундата остра болка прониза главата на пиксела. Очите му се насълзиха.

— Готово, сега поне седмица ще сте здрав. Дължите ми 29 и 95.

1D4C00 постави електронния си подпис на фактурата, деактивира виртуалния си компютърен екран и тръгна към видеопаметта.

Някой беше откраднал маркера му.

В 10:07 Пиксел 1D4C00 влетя във видеопаметта през рамката на детектора за оръжие, експлозиви, наркотици и повишена телесна температура, дотича до клетката си, хвърляйки пътем поглед към потъналата в работата си пиксел 1D463F, седна на стола, издърпа чекмеджето на бюрото и тегли наум една дълга и сочна ругатня с анонимен адресат. Външно обаче запази спокойствие.

Съгласно Призива за всеобща информираност сега трябваше да напише предварителен доклад за произшествие в размер на около 1000 думи, след което да представи основен доклад по случая в размер на около 15 000 думи, придружен с попълнена анкетна карта, съдържаща 692 въпроса от всякакво естество — от биометричните му данни в момента на произшествието през психическия му статус до хронологична разбивка на действията му със стъпка 10 минути. Това първия ден. Втория ден ще трябва да напише допълнителен доклад по случая в размер на около 10 000 думи и да попълни контролна анкетна карта, която освен въпросите от предишната анкетна карта, съдържа още 150 въпроса за оценката му на същността на произшествието, причините, довели до него и последствията за пиксела като професионалист и за видеопаметта като екип. Нов маркер можеше да получи чак на третия ден, което щеше да отвори значителна дупка във възнаграждението му за месеца, а следователно и в социалната и здравната му осигуровка. Да не говорим за 12 часови доклади, 2 сутрешни и 2 вечерни, които ще трябва да наваксва вечер след работа. Гадост.

Потърси с пръсти резервния маркер, който бе прикрепен с парче лепенка на задната стена на чекмеджето. Нямаше го. Е сега вече стана страшно.

Взе първата бланка и започна да я пръска с пулверизатора за да заличи доклада от предишния ден.

Кой ли е свил и двата маркера? Значи е имал време да рови спокойно за да открие и втория. Колегата му отляво, пиксел 1D4BFF, идваше много рано на работа. Натегач мръсен, появяваше се още към осем и петнайсет за да поздрави първи началника на реда, после киснеше в клетката си и чакаше да започне работният ден. Колко му е да е влязъл вместо в своята, в съседната клетка и да е претарашил набързо бюрото? Освен това може да е забелязал някак си резервния маркер, въпреки, че 1D4C00 го бе вадил само веднъж, в първия си работен ден когато го откри. Само той го е обрал, някой е откраднал неговия маркер и той си е възстановил липсата, а резервният маркер му е нещо като бонус.

1D4C00 се зачуди откъде да си свие маркер. Гадината 1D4BFF сега ще е нащрек. Другите пиксели също внимават. Макар винаги да се намираше по някой късметлия като него.

Когато за първи път му свиха маркера, пиксел 1D45C3 му каза, че със сигурност на служителите във видеопаметта са раздадени по-малко маркери. Приятелят му твърдеше, че най-вероятно не достигат 19 маркера. Сред 1 920 000 служители 0.001 процент липси не могат да бъдат усетени. 1D4C00 го попита защо е нужно да им раздават по-малко маркери? „Така трябва, каза му 1D45C3, елементарна теория на мениджмънта, традиционни управленски лостове и приложна психология на стадото.“

В обедната почивка ще трябва да издебне някого. Мразеше това. Досега два пъти бе крал маркери, като втория път сви два и спечели 50 кредита от 1D45C3, които после изпиха кротко в бар „RGB“.

— Какво има?

Сърцето му на два скока отиде в стомаха.

Обърна се — беше пиксел 1D45C3. Онзи, мустакатият досадник.

— Нищо, бачкам.

1D4C00 се понадигна и се огледа. Шефът на ред 1200 не се виждаше никъде. Значи можеше да се появи отвсякъде.

Мустакът също се огледа и клекна на прага на клетката му. Отгоре бръснатата му глава бе набръчкана като угрижено чело.

— Свили са ти маркера? — така нареченият 1D45C3 бръкна в джоба на сакото си и му подаде маркер. — Този ли е?

1D4C00 го взе. Маркер като маркер.

— Този е. Къде го намери?

— На пътеката при моята клетка.

Замълчаха.

— Късмет имаш, че го намерих аз, а не някой друг.

— Благодаря ти.

— Моля ти се, нали затова са приятелите — мустакатият му намигна. — Чисто ли е?

1D4C00 се огледа за началника на ред 1200.

— Да.

Онзи се измъкна от клетката му, изправи се и делово закрачи към своята част на реда.

След работа 1D4C00 тръгна да излиза през вратата откъм началото на реда за да се срещне пътем с пиксел 1D463F. Вместо това се сблъска с мустакатия 1D45C3.

— Здравей. Навакса ли с доклада в 9 часа?

Беше влязъл в график още в 14 часа. Сети се, че може би е редно да почерпи спасителя си.

— Да пийнем по едно?

— С удоволствие! Аз черпя!

— О, не, от теб беше маркерът, от мен ще е питието.

— В такъв случай предлагам да пийнем по две! — мустакатия се засмя издълбоко.

Излязоха от видеопаметта.

— Къде ще отидем? — попита го онзи.

1D4C00 си помисли, че не бива да води в „RGB“ точно този тип, ще вземе да научи това място и после няма да може да се отърве от него.

— Ти кажи. Къде ходиш обикновено?

— Бар „RGB“. Знаеш ли го?

Естествено, че го знаеше. Обаче защо не знаеше, че мустакът ходи там? От друга страна в бар за хиляда души пълен с поне два пъти по толкова човек и родната си майка не би забелязал, освен ако не се сблъскат при някой от пласьорите на дрога.

— Знам го.

По пътя си разменяха стандартни фрази за тъпканицата в коридорите и асансьора.

В „RGB“, разбира се, трябваше да изчакат за места на бара.

— Не съм чувал за кръгъл бар, по-голям от този тук — каза мустакатият.

— Сигурно има. Това заведение е малко, има дискотеки за по 100 000 души.

— В тях баровете са покрай стените, в средата се танцува.

Преди време, след по четири водки, с 1D45C3 провирайки се през тълпата и проявявайки на моменти грубост бяха измерили обиколката на бара — беше точно 185 крачки. Чудеше се как да каже за това на мустакатия. Може би така: „Ти не знаеш това, но преди време с теб измерихме обиколката на бара.“ Или може би така: „С един, който тогава беше ти, измерихме бара.“ Или пък така: „С един, който ти си сега, когато той беше ти, измерихме бара.“

— Знаеш ли — каза този 1D45C3, — някой път трябва пак да измерим обиколката на бара.

— Моля?!

— Забравил си. Ама и бяхме доста пийнали.

— И какво?

— Измерихме обиколката на бара. С крачки.

— Ние с теб?

— Да. Беше преди месец и нещо.

— Нали с теб се запознахме онзи ден, когато се получи онова… малко недоразумение във видеопаметта?

— Явно недоразумението е голямо. Ние с теб се запознахме преди половин година, когато ти дойде на работа във видеопаметта и в първия си работен ден щеше да се напикаеш, понеже те беше срам да попиташ…

— Колко излезе? — прекъсна го 1D4C00.

— Кое?!

— Колко дълъг излезе барът като го премерихме?

— 185 крачки. Ако приемем, че наистина кльощавата мадама не се беше преместила на съседния стол докато обикаляхме.

— Не беше мръднала и на сантиметър — механично възрази 1D4C00.

— Ти ще ми кажеш! Хайде да измерим пак, а!

— Е, не…

— Прав си, трезви сме. Това превръща научния експеримент в скука, а той трябва да е изкуство.

На двайсетина метра от тях се освободи място на бара. 1D45C3 притича и го зае. Докато 1D4C00 се дотътри при него, онзи вече бе поръчал на барман #17.

— Казах му да са двойни! Така, де, нямаме време за губене!

Барманът сипа с маркуча за напитки синтетична водка в заскрежени чаши, обви ги сръчно с пластмасови салфетки и ги постави пред тях. Така нареченият 1D45C3 се облегна гърбом на бара. Чукнаха се. Отпиха. Дванайсетте певици пееха акапелно хита на Elvis „The Press“ Lee „Blue Suede Mousepad“.

— А, ето го и моя скенер!

През няколко дивана от тях седеше скенер 1D45C3 и пиеше от голяма чаша нещо мътно. Мустакатият му махна радушно с ръка. Скенерът му кимна.

— Голям сладур е, нали! Да го поканим при нас!

1D45C3, този 1D45C3, го повика с жест. Скенерът завъртя отрицателно глава и продължи да ги гледа безизразно.

— Обичам моя скенер защото е симпатичен и защото се грижи за мен! — 1D45C3 му намигна — Да пием за него.

Пиха. Скенерът също вдигна чашата си срещу тях и отпи от мътилката.

— Хайде на бас, че сега ще се появи и твоят скенер!

— Защо мислиш така?

— Имам предчуствие. Моят човек нещо се е разшавал напоследък. Сигурен съм, че и при теб е така.

— Така е. Непрекъснато души наоколо.

— Значи докато преброя до десет и ще се появи!

1D45C3 започна да брои на висок глас. Докато стигна до седемдесет си беше изпил водката и поръча още две двойни. 1D4C00 неубедително възрази, че не му се пие повече, но когато барманът постави чашите пред тях, взе своята.

— Няма смисъл да броя. Когато реши, скенерът ти ще се появи. Пък и не се хванахме на бас.

Заприказваха се за мишото първенство. Оказа се, че 1D45C3 е луд по тунинговани мишки. А така! Пиксел 1D45C3 не можеше да понася мишите състезания. Казваше „Общество, в което съсипването на компютърни мишки е най-популярното развлечение, не може да бъде убедително, когато говори за норми и морал.“ Значи този пиксел 1D45C3 няма нищо общо с онзи пиксел 1D45C3! Освен, че работи на неговото място, притежава неговата самоличност и твърди, че е той. Обаче имаше разлика. Това беше нещо, за което 1D4C00 можеше да се хване за да не се плъзва надолу по задник всеки път, когато се опитва да осмисли какво става.

— Добър вечер, пиксели.

Беше скенер 1D4C00.

— Добър вечер, скенер, това е…

— Знам кой е, 1D4C00, запознахте ни преди няколко месеца. Как сте, пиксел 1D45C3?

— Благодаря, скенер, отлично! Виждам, че пак сте като копиран от страницата на най-великия моделиер на света!

— Какво да се прави, обичам красивите и удобни дрехи. Тези специално са на Franko Package.

— С този пиксел ли съм ви запознал, скенер? — попита 1D4C00.

— Да, не помните ли?

— Честно казано, не.

— Беше преди около пет месеца, пак бяхте тук и пак наблягахте на двойните водки. Между другото, драги ми 1D4C00, знаете ли, че прекаляването с алкохол опасно отслабва имунните сили?

— Но пък убива вирусите! — обади се 1D45C3.

— Грипните може би да, но иначе… — скенерът се обърна към бармана, който търпеливо чакаше от другата страна на бара — Две чаши безалкохолно бяло вино, много сухо, моля.

Докато барманът сипваше в чашите, скенерът несъзнателно се огледа в огледалото зад гърбовете им. 1D4C00 погледна към 1D45C3. Онзи скришом му намигна и явно изгаряше от желание да каже нещо.

Скенерът взе чашите.

— Желая ви приятна вечер, пиксели. И не прекалявайте с алкохола, от това най-малкото боли глава.

— Благодаря ви, скенер, ще го запомним — усихна му се 1D4C00.

Скенер 1D4C00 ловко се запромъква между диваните и масичките.

— Безалкохолно вино! Перверзия! Това е все едно киберсекс без секс! — изсумтя мустакатият.

1D4C00 въздъхна.

— И в offline режим… — добави той и преполови водката си на един дъх.

Поръчаха си ролца от шунка, пълни със синтетична майонеза.

1D4C00 взе от бара клечка за зъби и преди да я пъхне в устата си, я погледна. Върху дръжчицата на клечката пишеше „Мисли“. Пикселът я запремята между зъбите си, а мисленето отложи за утре сутринта.

На другия ден пак го болеше глава. Явно за него махмурлукът се превръщаше в начин на живот. Всъщност открай време винаги след повече от едно двойно питие на сутринта го болеше главата. Но когато пиеше с 1D45C3, онзи 1D45C3, който май никога не беше съществувал или може би никога не беше изчезвал, главоболието бе различно. След изпълненията в неговата компания, махмурлукът бе някак си натоварен с по-висш смисъл — не бе наказание, а отличителен знак, обозначаващ офицера сред тълпата редници.

Отиде в страницата на Retro Music Television и пусна парчето „All You Need is RAM“ на „The Basics“. Глътна обезболяваща таблетка с малко тонизиращ сироп.

Започна да прави дихателни упражнения, но плавно и нежно за да не експлодира главата му.

Пиксел 1D45C3. Който и да е той. Кой е той?

Най-вероятно е новият пиксел 1D45C3. А какво е станало със стария?

1D4C00 бе виждал как се пенсионира пиксел — няколко думи от началника на реда, по глътка евтино синтетично шампанско с околните пиксели, подарък позлатена подложка за компютърна мишка с надпис „От колегите“ и ушенце за окачане на стена и това е. Сега нямаше нищо такова.

Ако беше болен и това е заместник — нямаше да се държи така.

Може да е напуснал? Защо не му е казал нищо?

1D4C00 се сети, че не знае къде живее 1D45C3, онзи, старият. Хващаше метрото на юг, но докъде точно? И на кой етаж отиваше? Кой коридор, коя стая?

Не знаеше имейла му. Нито неговото ICQ. За какво му са, след като всеки ден са заедно. Бяха заедно тогава. Но и снощи бяха заедно. Само че с новия пиксел 1D45C3.

1D4C00 легна на пода и започна да прави коремни преси.

Как да намери пиксел 1D45C3?

Ако направи официално запитване за него, ще го насочат към мустакатия тип. Който сега е пиксел 1D45C3. Друг пиксел 1D45C3 няма и не е възможно да има. Обаче в главата му имаше. А дали пък това, което мислеше за спомен, не е халюцинация? Може би пак се е отворила работа за доктора?

1D4C00 седна на пода, махна Retro Music Television и отиде в страницата за търсене. Написа „пиксел 1D45C3“ и след 0.3 секунди получи резултата — снимка на мустакатия и кратка информация за него.

Роден в годината, когато станахме 24 милиарда. Кога бе роден истинският 1D45C3? Май не бе ставало дума за това.

Завършил академията „West Pointer“. Естествено, щом работи във видеопаметта.

Работи във видоепаметта като пиксел 1D45C3.

Това беше.

Впрочем, имаше и имейл, но 1D4C00 бе сигурен кой пъха мустакатата си муцуна в тази пощенска кутия.

Докато изтриваше тялото си с освежаваща кърпа („Започни новия ден със свеж ментов аромат!“), пикселът по навик се огледа в огледалните врати на гардероба. Брадата му бе още малка и дива, но вече се пооформяше. Имаше сенки под очите. Трябваше му повечко сън. И витамини. И голяма, полусурова пържола. И спокойствие.

Взе кутията с клечки за зъби и извади една напосоки. На дръжчицата й беше изобразен знакът „@“. Трябва да прати някому имейл? Да чака съобщение?

Пикселът запремята клечката между зъбите си, активира пак виртуалния си компютърен екран и започна да рови в прозореца на гардероба.

В метрото 1D4C00 пътува притиснат до някакъв ръбест намръщен тип. Вероятно бе дребен началник някъде, може би даже във видеопаметта, затова пикселът за всеки случай не му обръщаше внимание, а гледаше сновящите под тавана кондуктори и се опитваше да диша възможно най-дълбоко.

1D4C00 влезе във видеопаметта през рамката на детектора за оръжие, експлозиви, наркотици и повишена телесна температура в 8:55 часа. Мустакатият стоеше пред клетката си и очевидно го чакаше.

— Здрасти! — каза му той — Как си след снощи?

— Като след три двойни водки.

— Бяха четири — онзи го хвана за ръкава — Слушай, намислил съм довечера да те водя на мишо състезание.

— Не мога, имам среща.

— Ще изпуснеш — мустакът се огледа, — това е неофициално състезание, не всеки може да бъде там…

— Друг път, вече съм обещал. Приятна работа.

1D4C00 продължи по пътеката. Пиксел 1D463F стоеше в клетката си с гръб към пътеката и ровеше в чантичката си. Беше с делови тъмносин костюм и златист чорапогащник, който изглеждаше така гладък, че очите непрекъснато се плъзгаха нагоре-надолу по него и не бяха в състояние да изпълзят наникъде другаде. Пикселът спря.

— Здравей… — каза той и се загледа в тила й.

Тя сякаш трепна, но продължи да рови в чантичката си.

— Аз… Нека да поговорим…

— Не мога да говоря с теб — гласът й бе студен, сух и много корав.

— Защо?

— В интерес и на двама ни е да не разговаряме преди делото. За повече подробности потърси адвоката си.

1D463F започна да слага червило на устните си. От огледалцето го гледаше напрегнатото й око.

— Аз точно за това… Нужно ли беше… Мисля, че сбърках… Хайде да опитаме…

Тя прибра нещата си в чантичката, седна на бюрото и започна да пръска с пулверизатора бланката за доклада в 9 часа.

1D4C00 се зачуди какво да направи. Вариантите бяха няколко. Пикселът избра този с отиването в неговата клетка.

След работа успя доста грубо, но ефикасно да избегне срещата с досадника 1D45C3. Като го видя, че се задава по пътеката, бързо му обърна гръб и излезе през вратата откъм своята страна на видеопаметта. Не зави надясно към главен коридор Q174, а тръгна вляво, пъргаво кривна в страничен служебен коридор QJ, излезе в коридор P12, вървя десетина минути по него, след което по коридор X77 се върна при асансьорите до видеопаметта. Сигурно е имал вид на бежанец, защото на два пъти го проверяваха патрули на AntiVirus Realtime Auto-Protect System.

През рамката на детектора за оръжие, експлозиви, наркотици и повишена телесна температура на бар „RGB“ мина чак в 18:06 часа. Отиде до бара и се лепна зад гърба на доста пълен мъж със служебно яке на техник по поддръжката на захранването. Опита се да го разкара с метода на ненатрапчивото масивно присъствие, но техникът изобщо не усети подсъзнателните му атаки, в момента онзи май нямаше съзнание, да не говорим за подсъзнание, седеше на бара, лапаше препечени парченца пилешка кожа, пийваше глътки синтетична тъмна бира и се гледаше в огледалото отсреща.

Пикселът тръгна покрай бара да си търси друга жертва.

Видя мъж с вид на преподавател в академията „West Pointer“. Колкото по-интелигентен и образован — толкова по-податлив на безочливо неагресивно насилие. Обаче пък този беше доста пиян, ще трябва да го щипе, за да му въздейства.

По-нататък седеше депресирана госпожица, която достолепно пийваше някакъв псевдосметанов коктейл. Нея щеше да срази за минути, но му дожаля.

Продължи да върви покрай бара.

Изведнъж някакъв кльощав младеж със скъп костюм стана от столчето си и със зле прикрито залитане си тръгна. Пикселът притича и зае мястото му под носа на амортизирана семейна двойка. Обърна им категорично гръб и се огледа за бармана.

След секунди барман #19 беше пред него и забърсваше бара.

— Добър вечер, господине.

— Здрасти. Една голяма водка. Двойна. С повечко лед. Първо слагаш леда и отгоре сипваш водката.

— Знам как предпочитате питието си, господине — усмихна се барманът.

Наистина знаеше. Барманите обслужваха хиляди клиенти, но познаваха редовните и знаеха кой какво и как го предпочита. Пиксел 1D45C3 му беше обяснил, че сигурно използват записите от охранителните камери. Щом застанеш на бара, камерата отсреща сравнява лицето ти с архива и ако те открие, праща съответната информация на бармана, който те обслужва.

Пикселът взе заскрежената чаша и даже през салфетката, с която бе обвита усети сладкия студ в нея.

— Наздраве, барман #19!

— Наздраве, господине.

Първата глътка след работа. На нея се крепи психичното здраве на човечеството в часовете между 17:05 и 19:05 часа. Тя е причината по това време да няма масови бунтове, революции и метежи (те се разразяват или доста по-късно, след шестото питие, или рано сутрин, когато големи групи хора осъзнават, че след малко са на работа).

Момичетата от вокалната група се опитваха да изпеят хита на Elvis „The Press“ Lee „Switch Me Quick“. Не успяваха, специално това парче не му звучеше добре акапелно.

1D4C00 пак отпи от водката и постави длан върху бара. Беше идеално гладък, чист, прохладен. И толкова.

Пиксел 1D45C3 откриваше в бара информация, върху което градеше теориите си за устройството на света. Често пъти той поставяше длан отгоре, съсредоточаваше се в усещането и разсъждаваше. След това споделяше с 1D4C00. Много обичаше да представя теориите си. С една особена наслада. Сигурно дълго е мълчал.

Понякога 1D4C00 се чудеше защо 1D45C3 така му се доверява. Често пъти казаното от него напомняше за проявлението на вирус. Дали наистина не е било вирус? Скенерът му го е засякъл и след като не са могли да го изчистят, са го поставили под карантина.

Или може би направо са го изтрили?

Ами мустакатият досадник? Той доказва, че е станало така. Или може би опровергава, че е станало така?

Как е станало?

Скенерът му открива вирус. AntiVirus Scaner System се опитват да го изчистят. Не успяват. Слагат го под карантина.

Изтрит ли е? Това не зависи от антивирусната защита, това зависи от Управителния съвет.

Ами мустакатият? Той е пиксел 1D45C3. Сега. Защото тогавашният пиксел 1D45C3 е под карантина, изтрит е, няма го. Обаче видеопаметта не може без пиксел 1D45C3, иначе в бутона Старт върху виртуалния компютърен екран на всеки потребител на системата ще има дупка. Затова са назначили мустака. Не е важно кой е пиксел 1D45C3, важното е да има такъв пиксел, а щом си такъв пиксел, значи ти си пиксел 1D45C3 и край, друг такъв няма и не може да има.

Вирус ли е причината онзи пиксел 1D45C3 да изчезне? 1D4C00 си припомни последната им среща. Кога беше тя? В петък, преди една седмица. След работа дойдоха в „RGB“. Бяха гладни и си поръчаха пилешки хапки и синтетична бира.

Докато дъвчеха, 1D45C3 както обикновено постави длан върху бара. Съсредоточи се за малко в усещането, после кимна и го погледна.

— Разбрах къде се намираме! — каза конспиративно и отпи от бирата.

— Къде се намираме?

— В подводница!

— Наистина?

— Имам доказателства!

— Нали онзи ден ми доказа, че сме на борда на космически кораб?

— Грешал съм!

— И къде сме всъщност?

— Сложи си ръката на бара… Усещаш ли вибрациите?

— Близо сме до метрото.

— Влаковете минават през 3 минути, а тези вибрации са непрекъснати!

— Асансьорите? Климатичната инсталация?

1D45C3 взе иззад бара пластмасова салфетка и изтри потта от маслиненочерното си лице. Очите му блестяха като два ксенонови светодиода в нощта.

— Подводница! — каза тихо той.

— Защо смяташ, че сме на борда на подводница?

— Това е абсолютно сигурно! Вибрациите са от витлото й!

— Вчерашната версия с космическия кораб ми се струва по-достоверна.

— Заблуда! За малко да измамят и мен!

— Версията, че хората окончателно сме отровили планетата остава ли в сила?

— Да, но оцелелите не сме на борда на космически кораб. В подводница сме.

— По-логично е с космически кораб да търсим годна за живот планета.

— Човешките технологии не позволяват да се изведе в космоса толкова голямо съоръжение. Затова сме се потопили под водата и чакаме.

— Какво?

— Да се развият технологиите до ниво, когато ще можем да изстреляме в космоса гигантски космически кораб. Имам и друга версия — чакаме планетата ни сама да се очисти от отровите.

— Коя версия е по-достоверна?

— Не разполагам с достатъчно информация за анализ. Принуден съм да чета между редовете. Но мисля, че вече напипвам истината. Искаш ли да поръчаме още хапки?

— Не, искам още една бира.

— Стига с тази бира, момче! Време е за водка!

1D45C3 повика барман #7, който ги обслужваше тази вечер и му намигна. Онзи взе маркуча за напитки, превключи селектора от „светла бира“ на „пшенична водка“ и сипа щедро в заскрежените чаши. Когато си с 1D45C3 в бар „RGB“ всички бармани ти сипват щедро.

— Знаеш ли защо е хубаво първо да се подложи една бира преди твърдия алкохол?

— За да се бетонираш по-категорично? — предположи 1D4C00.

— Грешка! Основанията за това са чисто физиологически. Средата в стомаха на човека е киселинна, което бихме могли да докажем лесно с парче лакмусова хартия ако направим вивисекция на господина до мен.

Господинът до пиксел 1D45C3 с наслада ядеше пилешко филе със синтетична английска горчица и на 1D4C00 му стана съвестно да го безпокоят точно в този момент.

— Не е необходимо, вярвам ти.

— В такъв случай ще продължа с изложението. Изпивайки една бира, ти правиш средата в твоя стомах алкална. Водката е създадена да попада в стомаха. Озовавайки се в алкална среда, тя решава, че е сбъркала мястото и продължава нататък без да се усвоява от организма. Ясен ли бях?

— Не. Не ми е ясно за чий ми е водка, която не се усвоява от организма?

— Това е тема за съвсем друг разговор. По-важното е да се пие научно, новобранец.

Чукнаха се, отпиха и продължиха така до към полунощ…

Прибра се три часа по-късно. В стомаха си имаше две двойни водки, риба тон с псевдодижонска горчица и чаша синтетичен лимонов чай. В главата си прехвърляше за пореден път последната среща с пиксел 1D45C3.

Изпиха по една бира и четири водки — две двойни и две малки, за финал (точното количество водка бе проверил в LOG-файла си за миналия петък).

Ядоха пилешки хапки.

1D45C3 му разказа поредната си теория — че се намират на борда на гигантска подводница. Може би е искал да му подскаже нещо с тази теория? Може би.

Ако навържем тази теория с предишните? Какви бяха те?

Че се намират на борда на космически кораб, пратен да колонизира далечна планета.

Че се намират в база на луната.

Че се намират в база на Марс.

Че се намират в база на друга планета някъде във Вселената.

Че се намират в подземен военен бункер и те са оцелелите от ядрена война.

Че се намират в подземен бункер и те са оцелелите от грипна пандемия.

1D4C00 взе кутийката с клечки за зъби и изтегли една напосоки. На дръжчицата й беше изобразена удивителна. „Внимавай“? „Ще има да се чудиш“? „Чуди се“? Защо? На какво?

Пикселът лапна клечката и я запремята между зъбите си.

Беше вечер като много други. Хапнаха. Пиха. 1D45C3 предимно говори. 1D4C00 предимно слуша. Теориите на 1D45C3 за това къде се намират. Може би това е същественото — къде се намират. Къде се намират?

Окачи костюма в гардероба, пъхна ризата и бельото в машината за сухо пране.

Вариантът с космически кораб, пратен да колонизира далечна планета май беше най-привлекателен. Въпросът е кога ще пристигнат. И какво ще заварят там.

Пикселът изми зъбите си и изтри тялото си с освежаваща кърпа („Синтетичното розово масло от ново поколение гарантира дълъг и спокоен сън!“).

Обаче по-вероятно е да са се сврели някъде и да се чудят какво да правят. Дали е било ядрена война, пандемия или всемирен потоп все тая. Заврели са се надълбоко и няма излизане.

Активира виртуалния си компютърен екран и отвори прозореца на пощенската програма. Много спам, няколко вируса и писмо от майка му.

„From: wife.arrayF16@global.net

To: pixel1D4C00@global.net

Subject: Много те мисля

Здравей, Меченце!

Здраво ли си? Много те мисля. Хукнало си да правиш кариера, Меченце, а годинките си минават. Не е ли време да си създадеш семейство? Знам, че сега това не е модерно, но трябва да помислиш и за дете. Ти си възрастен самостоятелен мъж, 1D4C00! Мисли!

Целувки.

Майка ти.“

Пиксел 1D4C00 кликна върху бутона Replay и написа няколко стандартни мили думи. Добави и описание с около 50 думи на кратката среща с пиксел 1D463F във видеопаметта. Изтри го за да не подхранва излишно въображението на майка си. Съобщи й, че след злополучната им среща, тя го е дала под съд. Изтри и това, за да не й дава повод за жлъчни имейли. Написа още няколко стандартни мили думи. Вместо подпис постави анимирано плюшено мече, което гони с лапичката си пеперуда.

Изпрати писмото и активира прозореца на Retro Music Television.

Деактивира го и активира прозореца на търсачката. Намери адреса на пиксел 1D463F. Стартира пак пощенската програма и се зачуди какво да й напише. В крайна сметка написа следното:

„From: pixel1D4C00@global.net

To: pixel1D463F@global.net

Subject: Нека да поговорим

Онзи ден сгреших и сигурно те засегнах. Много мислих за това. Много мислих за теб. Все ми се струва, че е малко прекалено да ме дадеш под съд. Не е ли по-добре да се видим и да поговорим?

1D4C00“

Изпрати писмото. Деактивира виртуалния си компютърен екран и се загледа в тавана.

Събуди го парчето „Information (I can get no)“ на „Blinking Screens“. Усили звука до дупка, минимизира виртуалния си компютърен екран и скочи от леглото.

Направи обичайната гимнастика като внимаваше за сърдечния си ритъм.

От хладилника извади високоенергийно блокче с вкус на ягода, от гардероба извади дънки и ватирана риза от синтетична вълна, за под ризата — псевдопамучна фланелка.

Задъвка блокчето, облече се. А за краката? Най-удобните му обувки май бяха маратонките „Double Speed“ („Ние мислим за краката ви повече от вас!“).

Посегна да отвори вратата. Дали отвън го чакаше скенер 1D4C00? Излезе. Наоколо нямаше никой, освен патрула на AntiVirus Realtime Auto-Protect System на ъгъла.

Толкова рано сутрин в събота коридорите бяха почти пусти и той стигна до асансьора за нула време. Вътре също нямаше кой знае колко много хора и всеки можеше да разполага с предвидената за него от проектантите четвърт квадратен метър площ, та дори и с малко повече.

На перона на метрото застана до голяма група деца, които внимателно държаха чантички за пренасяне на компютърни мишки. Очевидно бяха тръгнали да се включат в съботното мишо състезание за любители. Край тях пристъпваха от крак на крак недосъбудени татковци или набързо гримирани майки и се усмихваха неутрално един на друг.

Качиха се във влака на юг. Пътуваха спокойно, а в сравнение с делничната блъсканица направо комфортно. Двамата кондуктори се събраха в единия ъгъл на тавана и се заприказваха за нещо, хилейки се. Децата също си бърбореха. Родителите им разменяха по някоя и друга стандартна фраза.

След три минути спряха на следващата спирка. Кондукторите хвърлиха бегъл поглед на слизащите и качващите се и като видяха, че всичко е наред, продължиха да си приказват.

След още три минути пак спряха и мишите състезатели и техните родители слязоха. 1D4C00 се сети, че пет етажа над тази спирка се намира най-голямата спортна зала в града „The Great Mousepad“.

Метрото продължи на юг. Във вагона стана толкова свободно, че пикселът се промъкна до фалшивия прозорец, облегна се с рамо на него и докато току до главата му се въртяха реклами (слоган: „“Икар" — разпери крилата си и избягай от запека!", визия: красиви мъже, жени и деца се реят из нереално синьо небе, очевидно в хармония с червата си), зяпаше другите пътници.

Повечето от тях явно бяха активирали виртуалните си компютърни екрани и мърдаха маниакално с очи. Онзи там сигурно четеше нещо. Очите му бързо се движеха отляво надясно, после се стрелкаха обратно и пак тръгваха отляво надясно. Сякаш погледът му бе катеричка, която тича във въртележка. Мъжът до него шареше хаотично с очи като безумец от ритуално представление на първобитно племе. Вероятно се стараеше да обхване с поглед цялата информация на виртуалния компютърен екран. Може би борсова информация? Няколко диаграми, голяма таблица, десетина новинарски скрола и всичко непрекъснато се обновява, трябва да го държиш изкъсо под око иначе ще пропуснеш нещо, а конкурентът ти няма да го пропусне и ще ти откъсне топките заедно със съответната печалба за него. Второ в класацията бе обяснението, че човекът гледа порно. Доста нелепо занимание за във вагона на метрото. Но тогава какво да кажем за онзи там мъж, който с едната ръка се държеше да не падне, а с другата прокарваше електрическа самобръсначка по бузите си като по този начин си осигуряваше три минути повече сън вкъщи?

Накъде ли са тръгнали тези хора? С изключение на бръснещия се, който сигурно отиваше на работа, другите дявол ги знае. Може би отиваха на работа, може би отиваха да си правят удоволствието, може би отиваха да сложат бомба някъде.

Влакът спря на последната спирка. Всички слязоха.

Стандартен перон на метростанция — охранителни камери, огромни рекламни екрани, патрул на AntiVirus Realtime Auto-Protect System, тълпа на перона за качване, тълпа пред асансьора за нагоре.

1D4C00 активира виртуалния си компютърен екран и зареди картата на района. На първия етаж над метростанцията имаше ресторант, няколко бара и третият по големина в града нощен клуб. Отгоре имаше 42 етажа с жилища. Следваше старчески дом, разположен на три етажа. Отново 17 етажа с жилища. Най-горният етаж бе затворен, в момента на него се извършваха строителни работи. Никъде не бе означен краят на града. Пикселът очакваше да види врата, на която да пише „изход“, може би някакъв вид контролно-пропусквателен пункт, но такова нещо нямаше, имаше само логична плетеница от коридори.

1D4C00 минимизира екрана си и се качи на асансьора. Слезе напосоки. Беше на 32 етаж. Тръгна на юг по коридор W35.

И тук подът бе излъскан до блясък и всички крушки на тавана светеха, но пък на едно място от ъгъла между стената и тавана сълзеше мръсна вода. Отдолу се въртяха двама водопроводчици и се чешеха под каските. Малко по-нататък на стената бе написано със зелен спрей „Аз съм тревичка“. Техник по поддръжката бе напръскал надписа с разтворител и докато чакаше химикалът да подейства, надигаше бутилка синтетична бира.

Пикселът винаги се чудеше как някой успява да пише по стените при толкова много охранителни камери и антивирусни патрули. Обаче успяваше, наистина в центъра много рядко, но тук явно не бе така, защото стотина метра по-надолу на пода имаше жълти стъпки от боси крака, които изведнъж свиваха встрани и тръгваха нагоре по стената. Над стъпките клечеше техник и отегчено ги търкаше с химическа гъба. Наблизо стоеше патрул на AntiVirus Realtime Auto-Protect System и оглеждаше минувачите, вероятно вярвайки, че престъпникът винаги се завръща на местопрестъплението.

Преди време пиксел 1D45C3 му бе обяснил, че графитите се самозараждат. В обществото се появява накаква идея, зрее, нараства и когато надмине критичния обем, се материализира в съответния надпис. Приятелят му изрично подчерта, че представата за тинейджър с нахлупена над очите качулка на суичъра и със спрей в ръка, който трескаво пише и после бяга по коридора за да попадне право в ръцете на най-близкия патрул е създадена от управляващите за да отклонят вниманието ни от идеята.

Коридор W32 свършваше в напречния коридор Z195. Може би отстрещната стена беше краят на града? Само че на нея имаше редица врати на жилища, значи нататък имаше още.

След кратко колебание 1D4C00 тръгна надясно.

Стигна до коридор S25. Краят на града би трябвало да е наляво. Зави натам.

Няколкостотин метра по-нататък бе коридор K77. Наляво или надясно? Надясно, разбира се.

Повървя доста и стигна коридор W32. Огледа се. Коридор Z85 бе на около сто метра зад гърба му. Отиде при него и този път зави наляво. Държеше под око дясната стена.

Стигна до коридор S43. Зави надясно.

Вървя около пет минути. Стигна до коридор V94. Наляво или надясно? Дявол го знае.

Дали да не попита някого? Огледа се. Мъж с кожено яке улови погледа му и спря наблизо.

— Извинете… — обърна се към него пикселът.

Онзи се огледа.

— Кажи?

— Търся края на града…

Онзи се огледа.

— Репички или марули? Имам и краставици?

— Моля?

Пикселът неволно се огледа.

— Една доза репички е пет кредита. Ама за да си направиш хубава салата ти трябват и една маруля и една краставица. Всичко за трийсет кредита?

Онзи се огледа.

— Не, не, благодаря.

Пикселът се отдръпна.

Онзи го държеше с очи.

— Не искаш?

— Не, благодаря.

— Знаеш да си траеш, нали?

Пикселът кимна. Тръгна си, а онзи го следеше с очи.

Минута по-късно го спря патрул на AntiVirus Realtime Auto-Protect System. Единият застана зад гърба му, другият сканира ретината му и докато чакаше резултата го оглеждаше подозрително.

— Дали бихте ме упътили…

Патрулът му махна с ръка да мълчи. Хвърли поглед на виртуалния си компютърен екран и отново го заоглежда.

— Какво търсите в тази част на града, пиксел 1D4C00?

— Исках да видя къде е краят.

— Кой край?

— Краят на града.

— Поради каква причина?

— Днес е почивният ми ден.

Патрулът очакваше още информация.

— Исках да се разходя. Любопитно ми е къде е краят на града.

— Защо?

— Защото… Градът ни е толкова голям, но все някъде свършва.

— И вие искате да видите къде свършва?

— Точно така.

Патрулът пак активира виртуалния си компютърен екран и очите му замърдаха насам-натам. Сигурно търсеше прецедент за да види как са реагирали колегите му. След малко се отказа.

— Желая ви приятна разходка.

— Благодаря, патрул. Бихте ли ме упътили накъде да тръгна?

— Тръгнете надолу по коридора и като стигнете пресечката с коридор Q74 завийте наляво.

— Много ви благодаря.

Пикселът тръгна в указаната посока, зави където трябваше и няколко минути по-късно се оказа в коридор W35. На стената пред него имаше голяма стрелка надясно и надпис „Към асансьорите“. Пикселът реши да спази указанието на стрелката. И го направи.

Час и дванайсет минути по-късно пиксел 1D4C00 се прибра в жилището си.

Отвори си една синтетична пилзенска бира.

Активира виртуалния си компютърен екран и пусна класацията „100 от 1000“ на Retro Music Television. Напазарува онлайн: синтетична бира (мексиканска и пилзенска), водка, енергийни блокчета (ягода, малина и шоколад), пилешки пържоли и филета, най-различни салати от риба тон, пречистена вода, две ризи. Минимизира екрана.

Обиколи разсеяно стаята, подреждайки това и онова. Мина с дезинфектант банята. Извади дрехите от машината за сухо пране и ги подреди в гардероба.

Прие от доставчика поръчката.

Направи си късен обяд със салата от риба тон и още една бира.

Полегна. Деактивира виртуалния си компютърен екран и се загледа в тавана.

Защо не можа да открие края на града? Не е възможно да няма поне един коридор, който да продължава там, където вече е „извън града“. Или може би е врата? Отваряш я и преминаваш отвън? Отваряш я, ако не е заключена.

Дали това не е затвор? Пиксел 1D45C3 не му бе споменавал за такава възможност. Само че той никога не бе се замислял къде е краят на града. Искаше да разбере къде се намират, но не и какво има навън. Беше като червей, който гризе около сърцевината на ябълката и обяснява какво представлява тя. Обаче може да научи цялата истина само ако я погледне отвън.

1D4C00 активира виртуалния си компютърен екран и разгледа пътеводителя за града. Нямаше затвор. Престъпниците се настаняваха за лечение в специализирана клиника, където да се ресоциализират под лекарско наблюдение. Активира екрана на клиниката. Престъпниците не се затварят в затвор защото хуманизмът повелява да им се помогне да станат отново честни членове на обществото. Изолирането в килия води само до затваряне на престъпния кръг. Чрез психотерапия, креативни занимания, приложни изкуства, танци и музициране отклонилите се от пътя на закона отново стъпват на него. Пикселът деактивира виртуалния си компютърен екран.

Нищо чудно да се намират в затвор. Всеки един от тях е извършил някакво престъпление и са ги наблъскали тук да се ресоциализират. Ами специализираната клиника за лечение на граждани, нарушили закона? Затвор в затвора, карцер, хуманен.

Какво е неговото престъпление? Не помнеше да е вършил нещо незаконно. Съвсем нормално детство. Начално училище. Родителите му се разведоха когато беше на 9 години. Баща му изчезна по време на омиротворителна мисия когато беше 12-годишен. Колеж по програмиране. Академията „West Pointer“. След това видеопаметта.

Може би са коригирали спомените му? Изтрили са престъплението, процеса, докарването му тук. Сега го наблюдават за да видят кога ще се ресоциализира и ще го пуснат на свобода. Затова из града има толкова много патрули на AntiVirus Realtime Auto-Protect System, с престъпници шега не бива.

Какво ли е направил? Кражба, убийство, вирус? Може да е сексуален маниак. Това обяснява фиаското онази вечер с пиксел 1D463F. Каква бяла кожа има тази жена. В понеделник ще го съди. Дано да не му тръснат голяма глоба. Адвокатът му сигурно ще пледира, че е сексуално непълноценен. Или може би, че е неагресивен сексуален маниак. Обаче ако съдът реши, че е сексист… Наложи си да не мисли за най-лошото.

Стана и удари една яка глътка водка направо от бутилката. Легна пак и активира виртуалния си компютърен екран. Отвори прозореца на Retro Film Collection. Даваха „Fanfan la tool“. Загледа се и осем минути по-късно заспа.

В неделя 1D4C00 се събуди по никое време. Изведнъж отвори очи и бе буден. Беше тъмно, само часовникът на микровълновата фурна светеше в другия край на стаята. В полумрака различи познатите предмети — кухненския барплот, хладилника, гардероба, стол. Пълна тишина. Не, от отвора на климатика над леглото идваше шум, уловим по-скоро с кожата на лицето, отколкото с ушите.

Активира осветлението. Стана. Тръгна от вратата надясно за да обиколи цялата стая стигайки пак до нея. Оглеждаше внимателно стените. Абсолютно еднаква повърхност. От време на време залепяше ухо на тях — никакъв звук, само може би едва доловими вибрации. Повърхността им е нито топла, нито студена. От време на време почукваше по стените, звукът навсякъде бе еднакъв.

Седна на пода край вратата, погали го с длан. Синтетична имитация на дъб. Бял таван, зеленикави стени.

Стъпи върху леглото и надигайки се на пръсти доближи глава до решетката на климатика. Оттам повяваше приятно хладен свеж въздух. Вдиша с пълни гърди. Заслуша се. Във въздушната струя бяха разтворени звуци. Едва доловимото свистене през решетката. Промушването на молекулите въздух през биологичния филтър. Някакви потраквания. Може би от механизмите, осъществяващи гигантската циркулация на въздуха из целия град. Напрегна слуха си до краен предел. Бам, бам, бам… Не, това беше сърцето му. Опита се да се отпусне, затвори очи, задиша равномерно и безизразно, постепено изключи всичко, остана само струята въздух… Трак-трак, пауза, трак, пауза, трак-трак…

Изтича до кухненския шкаф, взе лъжица и пак стъпи върху леглото. Надигна се към решетката, ослуша се… Бам, бам, бам — сърцето му, само то му липсваше сега да му се пречка из ушите! Загледа се безизразно в решетката на климатика, задиша равномерно, отпусна се… Пак го чу — трак-трак, пауза, трак, пауза, трак-трак…

Вдигна ръка и зачука с лъжицата по решетката — чук-чук, пауза, чук, пауза, чук-чук…

Ослуша се. Трак-трак, пауза, трак, пауза, трак-трак…

Чук-чук, пауза, чук, пауза, чук-чук…

Трак-трак, пауза, трак, пауза, трак-трак…

Чук-чук, пауза, чук, пауза, чук-чук…

„Eight bites a byte / I Code You…“ Песен на „The Basics“. Виртуалният му компютърен екран. Прозорецът на Retro Music Television. Сутрин е.

Пиксел 1D4C00 минимизира екрана си и се огледа. Стоеше върху леглото и чукаше с лъжица по решетката на климатика.

Слезе и сложи лъжицата в миялната машина.

Свали дрехите, с които беше спал и ги набута в машината за сухо пране.

Направи 30 лицеви опори и 50 коремни преси, разпределени в групи по 10 с 20-секундни дихателни упражнения между тях.

Изтри тялото си с освежаваща кърпа („Официалната освежаваща кърпа на мишия шампионат!“)

Закуси с шоколадово енергийно блокче и 300 милилитра пречистена вода. Последната глътка сипа в саксията с трева.

Взе кутията с клечки за зъби. Бръкна напосоки. Върху дръжчицата на клечката пишеше „Да“. „Да“?

Захапа клечката и отвори прозореца на гардероба. Какво да облече? Въведе за търсене дънки и фланелка. И риза от фина псевдокамилска вълна. За краката маратонки.

Облече се, изплю клечката в мелничката за боклук и излезе навън.

Пред съседната врата стоеше пиксел 1D45C3 и се взираше в номера над нея.

1D4C00 понечи да се дръпне обратно в стаята, но мустакатият го забеляза.

— 1D4C00!

Сграбчи ръката му и я задруса:

— Приятелю, едва те открих!

Все така друсаше ръката му. 1D4C00 се уплаши, че онзи е зациклил, но 1D45C3 я пусна и го прегърна през раменете.

— Ще ходим ли на мишите състезания?

— С удоволствие, обаче имам работа…

— 1D4C00, ти си полудял! Днес е неделя! Отиваме на състезанията!

Както го държеше през раменете, онзи го задърпа нанякъде. 1D4C00 се помъчи да забие пръстите на краката си в пода.

— Не си падам много по мишките.

1D45C3 се огледа.

— Стига бе, мъжки! — мустакът снижи гласа си, очите му блестяха, дъхът му бе ментов — Това не са официалните състезания. Тези са за свои хора. Залага се. Ако искаш. Не е за изпускане.

Дъхът на пиксел 1D45C3 не миришеше на мента. Всъщност, приятелят му никога не бе намалявал физическата дистанция помежду им дотолкова, че да разбере какъв е дъхът му. Този тук не е пиксел 1D45C3, въпреки че сега той е пиксел 1D45C3. А къде е пиксел 1D45C3? Щом този сега е онзи, значи може би онзи сега е този, когато е бил друг някой. Нали в крайна сметка в природата нищо не се губи, само преминава от един вид в друг?

— Добре, да вървим.

— Така те искам, мой човек! Купонджия и половина! Пич и три-четвърти!

Мустакатият отново го прегърна сърдечно през раменете и го поведе по коридора, разправяйки му вица за хардуериста в стъкларски магазин.

Малката зала се намираше някъде около последната спирка на метрото в източната част на града. Бивша долнопробна дискотека за 10 000 души, трета година в ремонт.

Таванът бе прекалено нисък за зала, климатикът бе прекалено слаб за толкова хора. По пода имаше опаковки от енергийни блокчета и пластмасови торбички за пречистена вода и най-разнообразни напитки. Сивкавата светлина от суперикономичните крушки („С тях електромерът ви мързелува!“) осветяваше платформата в центъра, върху която бе стендът за мишките. Стотици монитори покрай стените показваха какво става на стенда.

В официалния миши шампионат има съдии, сложни правила и състезанията се провеждат под наблюдението на Лигата за защита на компютърните мишки. Там всяка мишка е на отделен стенд и състезателите сами определят каква да е скоростта на тяхната мишка. Всяка серия продължава докато една от мишките се повреди ири състезател се откаже, след което се измерва коя от другите е изминала най-голямо разстояние според километража на стенда й.

В нелегалните състезания всички мишки от серията са на един стенд и се движат със скоростта на най-бързата. Тук важното е само едно — коя мишка ще издържи повече километри с по-висока скорост без да се пръсне на парчета. Победителят е само един, победените ги събират от пода с метла и приключват състезателната си кариера в мелничката за боклук.

Влязоха в залата благодарение на мустака — той знаеше къде точно е задната врата и как да намигне на горилата на входа. Решаваща роля изигра прехвърлянето на 10 кредита в анонимна сметка.

Добраха се до един от мониторите. 1D4C00 купи от провиращия се през тълпата търговец две синтетични бири. Не че толкова му се пиеше, особено пък бира от найлоново пликче, но искаше да се реваншира на мустака.

Засмукаха бирата и се загледаха в монитора. Предстоеше 385-а серия за денонощието. Състезателите монтираха на стенда поредните шест мишки. 1D4C00 си хареса една сребриста мишка с топче от мека стомана в магнитно поле.

— На коя ще заложиш? — попита го 1D45C3.

— SM–00.

— Заложи на Deep Blue 9.

Това беше тумбеста мишка с прозрачен корпус. За нея имаше 1204 залога срещу 16958 за фаворита 12RZ12. За SM–00 имаше 8094 залога.

— Защо на нея? Всички залагат на другите.

— Толкова им разбират главите. На тази топчето е покрито с пластик.

— Това не е ли покритие за тигани?

— Това е материал с коефициент на триене клонящ към нула. Разработиха го за мишия шампионат, а по тиганите го слагат между другото.

Заложиха по 10 кредита на Deep Blue 9.

Три минути по-късно стартът бе даден. Веднага собственикът на 12RZ12 увеличи скоростта на 200 километра в час. Една от мишките не издържа на ускорението, топчето й се заклини и тя се пръсна на парчета, които стоящите около платформата запалянковци радостно се мъчеха да уловят. По реакциите на хората около мониторите можеше да се разбере кои от тях бяха заложили на тази мишка.

Засега Deep Blue 9 се справяше добре.

Monster 101 се опита да поеме нещата в свои ръце и започна да вдига скоростта. При 382 километра в час обаче мишката се запали.

Deep Blue 9 се справяше добре.

Известно време никой не вдигаше скоростта. Оглеждаха се. Изтощаваха се. Играеха си по нервите. И един от състезателите не издържа — SM–00 вдигна скоростта до 500 километра в час, после до 600 и когато стигна към 700 разбра, че е прекалил, но беше късно — мишката буквално експлодира сред изпарена силиконова смазка, изхвърча към тавана, рикошира и повали на земята един от публиката. Изнесоха го, а състезанието продължаваше.

695 километра в час е твърде бързо за компютърна мишка. Рекордът бе 903 километра в час, но беше постигнат във вана с течен силикон при непрекъснато охлаждане.

Очевидно и тримата оцелели състезатели биха искали да намалят скоростта, ако правилата го позволяваха. Въпреки огледално гладкия цилиндър на стенда мишките се тресяха от ситни вибрации.

Deep Blue 9 продължаваше да се справя добре.

Секунди по-късно една от мишките започна да се стапя, после пламна. Избутаха я настрани.

През прозрачния корпус на Deep Blue 9 се виждаше как топчето се е нагряло до малиновочервено. 12RZ12 рискува и започна да увеличава скоростта. Топчето на тяхната мишка постепено изсветляваше. Половината публика крещеше, другата половина бе притихнала в прединфарктно състояние. Скоростта достигна 817 километра в час когато 12RZ12 започна плавно да се деформира и в следващият момент се превърна в пръски течен метал, които полетяха към публиката. Преди да се чуят крясъците на попарените, всички закрещяха в общ вик на екстаз.

Коефициентът на печалба за Deep Blue 9 беше 18.843. Пикселите взеха по 188 кредита. До вечерта спечелиха по 2370, загубиха по 2042, тръгнаха си с по 328 кредита допълнително в сметките си.

Отидоха в „RGB“ да полеят печалбата. Минаха през рамката на детектора за оръжие, експлозиви, наркотици и повишена телесна температура и след десетина минути с малко нахалство си намериха място на бара. Застанаха един срещу друг с гръб към съседите си. С пиксел 1D45C3 винаги правеха така за да разговарят спокойно.

Обслужи ги барман #28.

— Как сте тази вечер, господа?

— Бомба, мой човек! — каза мустакатият и 1D4C00 си помисли, че онзи пиксел 1D45C3 не би се изразил така. — Две водки! Големи! — добави този пиксел 1D45C3 и това бе израз, типичен за пиксел 1D45C3, онзи.

Барманът превключи селектора на маркуча за напитки на водка и щедро сипа в две заскрежени чаши. Да, когато си с пиксел 1D45C3 в бар „RGB“ барманите ти сипват щедро, независимо дали колегата му е в предишния или сегашния си вариант.

Чукнаха се, отпиха. Както винаги първата глътка водка бе като целувката на жената-дракон.

— Знаеш ли, че големите клечки от Управителния съвет пият истински напитки? — каза 1D45C3.

— Искаш да кажеш, че пият пшенична водка от пшеница?

— Малцово уиски от малц. Вино от грозде.

— Значи не поддържат Призивите?

— Имали били запаси отпреди Призива за опазване на растителността — 1D45C3 му намигна — Ние, разбира се, им вярваме.

1D4C00 сви рамене.

— Майната им — каза той.

1D45C3 радостно закима и двамата се чукнаха. Втората глътка се държеше по-културно в устата, но през хранопровода премина като варварин през западаща империя, опожарявайки всичко по пътя си.

— Видял ли си го нашия баровец в какви кърпи си издухва чушката? — каза мустакът.

— Шефът на видеопаметта? Той ги колекционира.

— Ами костюмът му? Чист памук!

— Синтетичен.

— Истински! Разбирам ги тия работи.

— Тогава струва поне колкото заплатата ми за… не знам колко години.

— Много повече! Откъде, мислиш, идват тези пари?

— Жена му притежава десет процента от градската канализация.

— И си харчи кредитите за костюми за онзи тъпчо? — 1D45C3 заговори по-тихо — Не, мой човек, дават им пари. Безотчетни. Никъде не се подписваш за тях. Обаче всяка седмица мушваш в сметката си по една дебела транзакция заради това, че си член на Управителния съвет.

— Те са достатъчно богати. В Управителния съвет са заради престижа. И заради тръпката на голямото „Монополи“.

— Човек никога не е достатъчно богат. А целта на играта „Монополи“ е да печелиш, нали?

Убеди го. Пиксел 1D45C3 винаги успяваше да го убеди.

— Убеди ме. Хайде да хапнем нещо.

Поръчаха си филе от пастърва с лют кетчуп. И вторите водки да са с псевдодоматен сок, отгоре със сол и синтетичен чер пипер.

1D4C00 харесваше повече морските риби, но и пастървата бе вкусна. Задъвкаха.

— Чак сега усещам колко съм гладен — каза 1D4C00.

— Така е то, като се увлече човек от хазарта, по цял ден не слага залък в устата — мустакатият посочи с очи към залата — Това там не е ли твоят скенер?

Пикселът се огледа. Да, на двайсетина метра стоеше скенер 1D4C00. Той улови погледа му и се усмихна. 1D4C00 също се усмихна и надигна в наздравица чашата си. Скенерът отвърна на жеста му, отпи от виното си и пак се заговори с широкоплещестия мъж, стоящ гърбом към тях.

Пикселът се хранеше и го наблюдаваше с крайчеца на окото си. Скенер 1D4C00 изглеждаше увлечен в разговора, пиеше вино, даже по едно време сложи ръка на рамото на мъжа, но през цялото време сякаш ги следеше. Нищо, нека ги следи, това му е работата. А на него работата му е да не му обръща внимание.

— Много разбираш от мишки — каза 1D4C00. — От 87 серии позна победителя в 52.

На мустака очевидно му стана много гот. Пиксел 1D45C3 не би обърнал внимание на четката.

— Нищо особено. Ако и ти следиш мишия шампионат, ще започнеш да им разбираш.

— Мишките ли са ти хобито?

1D45C3 не си падаше по мишките.

— Не, разбира се, това е такава глупост, но има някаква тръпка все пак.

Този 1D45C3 бутна встрани чинийката с недоядената си риба, взе чашата си и се загледа в нея, докато я въртеше с пръсти. Така правеше понякога и онзи 1D45C3.

— Голямата тръпка е във властта — каза той. — Питал ли си се понякога защо разни типове си продават задника само и само да влязат в Управителния съвет?

— Заради голямото „Монополи“?

— Заради тръпката.

— Нали бяха там за да печелят?

— Най-голямата тръпка е в печеленето. Най-голямата печалба е в Управителния съвет.

1D45C3 доизпи на голяма глътка водката си.

— А дори и най-голямата водка все някога свършва — каза той и махна на бармана. — Този път да са чисти, нали?

Барман #28 постави пред тях заскрежените чаши и се оттегли.

— Знаеш ли, че баровците си имат отделна мрежа?

1D4C00 не знаеше това.

— За какво им е?

— Виртуалната мрежа не е сигурна. Колкото я управлява мрежовият контролер, толкова ръчкат из нея и хакерите.

— Значи ще разръчкат и мрежата на баровците.

— Ако влязат в нея. Само че тя не е виртуална, а реална.

— Тоест?

— Всеки член на управителния съвет си има компютър, истински, дето можеш да го пипнеш. Те се включват към мрежата само веднъж в денонощието за да обменят информация, това става за няколко секунди и е много трудно да се нацели точният момент за атака отвън.

— Трудно, но не невъзможно.

— Точно така. Откакто хората измислиха компютърните вируси, няколко секунди са страшно много време когато става дума да се източи отнякъде информация.

— Ти си хакер, нали?

1D45C3 се засмя под мустак.

— Не — каза той, — не съм хакер.

— Не на мен тия.

— Наистина не съм — онзи се огледа. — Обаче влизам в хакерския портал. Има какво да се види там.

— Какъв е този хакерски портал?

— Не го ли знаеш?

— Подочух нещо.

— Влез някой път, навътре няма да те пуснат, но дори и на входа има страхотни клюки и хакнати новини, ще се изкефиш.

— Какъв е адресът?

— Ще ти кажа, обаче не си го чул от мен!

Излишна уговорка. За онзи пиксел 1D45C3, но не и за този.

— Ясно, казвай.

— Интервал, точка, три интервала.

— Стига, бе! Домейн три интервала?!

— Абсурдно, а? Разбираш ли сега защо точно такъв е адресът на хакерския портал.

— Да, де, обаче щом ти си го научил отнякъде, значи и AntiVirus Scaner System го знаят. И слухтят кой какво прави там. Щом вляза, ще ме засекат.

— Това са хакери, мой човек, опекли са си работата. Щом влезеш, в логфайла ти ще се запише, че си потърсил грешен адрес и това е.

— Ще ме пипнат.

— Шубе те е, нали?

— Просто здрав разум.

Пиха за здравия разум. А после и за други неща.

1D4C00 премина през рамката на детектора за оръжие, експлозиви, наркотици и повишена телесна температура на видеопаметта в 8:52.

Разбира се, 1D45C3 вече беше в клетката си. Забеляза го и вдигна палци:

— Успех в съда!

Откъде знаеше, че днес е делото? И че изобщо има дело? Може би той му е казал? Напълно е възможно. Снощи след няколко водки (Три? Четири? Пет?!) почти каза на мустака, че не е никакъв пиксел 1D45C3 и добре, че онзи също беше пиян като системен администратор в отпуск, та май нищо не разбра.

1D4C00 му махна с ръка и продължи по пътеката.

Пиксел 1D463F вече седеше на бюрото и ровеше в чантичката си. Той поспря зад гърба й. Тя не реагира. Възможно бе да не го е забелязала, но това беше последното нещо, на което пикселът би се обзаложил. Зачуди се дали да не я заговори. Може би това бе незаконно, след като днес щяха да се изправят един срещу друг в съда?

1D4C00 тръгна към своята клетка.

Какво би й казал, ако имаше тази възможност?…

Точно в 9 часа пикселът седеше на бюрото си и пръскаше първата бланка с пулверизатора.

В обедната почивка изяде енергийно блокче с вкус на кокос, което държеше за всеки случай в чекмеджето на бюрото си, поигра на Minesweeper (100х100 полета, 2000 мини, 292 обезвредени преди да му писне), прочете рецензия за новия албум на Digital Brothers във форума на Retro Music Television и пак стана време за работа.

В 15:29 виртуалният му компютърен екран се активира и пред него цъфна адвокатът му. Пикселът остави бланката, която попълваше в момента и се облегна назад на стола.

— Добър ден, пиксел 1D4C00 — каза адвокат 1D4C00.

Гладко обръсната глава с татуирана върху нея коса, пълни устни, влажни очи и неподходящи вежди. Хубав костюм, естествено. Досега бе спечелил за пиксела три дела (по жалба от настъпен от него в метрото пътник, по жалба за обидно нисък бакшиш от барман #42 в бар „RGB“ и по колективна жалба от седящите на чиновете зад него в академията, че им пречи да виждат лекторите) и 1D4C00 би трябвало да го харесва, още повече, че добър или лош, това е неговият адвокат и няма мърдане, адвокатът е като майката и бащата, щом се родиш и те прикрепят към адвокат, с когото дефакто само смъртта има законни основания да те раздели.

— Добър ден, адвокат 1D4C00. Какво ще правя сега?

— Всичко е под контрол. Обвиненията на ищцата са безпочвени и защитата ни е бетон!

— Какво да говоря?…

— Нямайте никакви безпокойства, подготвил съм се брилянтно!

Адвокатът се облегна назад на стола си и го загледа с усмивка номер 4 (окуражителна).

В 15:30 виртуалният му компютърен екран се изпълни от прозореца на съда. С цел да се гарантира безпристрастността на съдията и спокойствието на страните по делото, на екрана имаше само репликите на участниците в заседанието, а в долния край поле за въвеждане на реплики и поле, откъдето може да се копират анимирани емотикони — предимно жълти личица в най-разнообразни емоционални състояния.

Над полето за въвеждане се появи първият надпис, а след него отдолу нагоре заподскачаха и останалите:

Съдия #12843: Страните по делото готови ли са?

Адвокат 1D463F: Да, ваша чест (емотикон: усмихнато жълто личице).

Адвокат 1D4C00: Да, ваша чест (емотикон: жълто личице надига бомбето си за поздрав).

Съдия #12843: Адвокат 1D463F, изложете жалбата на ищеца.

Адвокат 1D463F: Благодаря, ваша чест. Откакто Ева дари Адам с тайната на познанието, отношенията между индивидите се градят на взаимно доверие и съучастие в общ акт на общуване. Във вторник тази основа на социалната хармония съзнателно бе атакувана…

Адвокат 1D4C00: Възразявам! (емотикон: крещящо жълто личице) Колегата прави оценка на постъпки!

Съдия #12843: Приема се. Вие можете да представяте факти, но не можете да ги оценявате.

Адвокат 1D463F: Ние имаме намерение, ваша чест, да докажем беспорно, че ответникът е действал съзнателно и в условията на продължаващо престъпление.

Съдия #12843: Когато го докажете, тогава и ще се вземе под внимание от съда.

Адвокат 1D463F: Да, ваша чест. Сега нека да се върнем на онази страшна вечер преди пет дни, когато подмамена от фалшиви сигнали, моята довереница е посетила дома на ответника. Престъпила е прага му с чисто сърце и открита душа, понесла в шепите си своя човешки копнеж за нежност и взаимност. Ала какво я сполетява там, в леговището на звяра!…

Адвокат 1D4C00: Възразявам! (емотикон: гневно жълто личице) Колегата използва за жилището определения, които демонизират моя довереник!

Съдия #12843: Приема се. Продължете пледоарията си.

Адвокат 1D463F: Благодаря, ваша чест, ала устата ми отказва да произнесе думите и съзнанието ми се бори да ги изтласка надалеч, защото ужасът от преживяното от моята многострадална довереница в онази фатална вечер в „жилището“ на ответника (емотикон: жълто личице с дяволски рогца и брадичка) поставя на изпитание пределите на емоционалната ни издържливост. Аз обаче съм професионалист и тъй като справедливостта повелява това, ще говоря: ваша чест, в това дело ние ще докажем, че във вторник вечерта в условията на продължаващо от сутринта престъпление, използвайки лъжливи сигнали и чрез активно бездействие ответникът е унижил, оскърбил и сериозно застрашил здравето на моята довереница!

Адвокат 1D4C00: Възразявам! (емотикон: гневно жълто личице тропа с юмруци) Обвинението в застрашаване на здравето е пресилено! Моят довереник дори с пръст не е докоснал своята гостенка!

Адвокат 1D463F: Именно, ваша чест! Към материалите по делото съм приложил копие от записите в логфайла на моята довереница от онази кошмарна вечер. Може да се види, че нивото на адреналин и ендорфини в организма й се е повишило до нива, при които всяко бездействие от страна на дразнителя е не само престъпно, но и чудовищно!

Съдия #12843: Имате думата за защитна реч, адвокат 1D4C00.

Адвокат 1D4C00: Благодаря, ваша чест. Когато научих подробностите за онази злощастна среща, аз почуствах болка (емотикон: жълто личице рони едри сълзи). Мъжът среща жена…

Адвокат 1D463F: Възразявам!

Съдия #12843: (емотикон: чукащо съдийско чукче) Адвокат 1D4C00, не имплантирайте сексизъм в делото! Не е важна половата принадлежност на страните по делото, те са равноправни индивиди!

Адвокат 1D4C00: Напълно споделям това гледище, ваша чест. Ала аз съм готов да призова тук световноизвестни анатоми, психолози и сексолози, които да дадат експертно мнение, че във вторник вечерта пиксел 1D463F е посетила жилището на пиксел 1D4C00 тъй както жена отива при мъж.

Адвокат 1D463F: Възразявам! Една личност отива да общува с друга личност!

Адвокат 1D4C00: Но като жена с мъж! А съответно мъжът трябва да отговори на нейните очаквания. Обаче е ли е мъжът машина, която се стартира с дръпването на един лост? Категорично не! Мъжът също има емоции и е крайно време да се признае, че мъжете имат равни емоционални права с жените!

Съдия #12843: (емотикони: чукащо съдийско чукче, експлодиращо жълто личице) Адвокат 1D4C00, правете своята пропаганда извън този съд! Задължавам ви да формулирате в едно изречение защитната си теза!

Адвокат 1D4C00: Да, ваша чест. Ние молим уважаемия съд да приеме временната сексуална неопределеност на моя довереник като смекчаващо вината обстоятелство и като вземе под внимание моментната му полова малоценност, съчетана с липсата на богат практически сексуален опит, да оневини напълно пиксел 1D4C00 за неговите действия или бездействия във въпросната вечер.

Съдия #12843: Съдът се оттегля за размисъл!

-------- Изчакайте десет секунди! ---------------

Съдия #12843: (емотикон: мигаща червена светлина) Като взе под внимание доводите на двете страни и съобразявайки се със законите на Съюза и съществуващите прецеденти, съдът реши: налага на пиксел 1D4C00 глоба от 1000 кредита и половин година затвор условно с десетгодишен изпитателен срок. Закривам заседанието.

Прозорецът на съда се затвори. Под него се показа прозорецът на адвоката. Часът бе 15:44:18.

— Поздравления, пиксел! Пак ви отървах!

— Да, ама с присъда.

— Без глоба нямаше начин да минете, нали гледат да пълнят хазната. А присъдата е условна. Това е страхотен успех като се има предвид какво е обвинението и че съдия #12843 е жена. Не ми благодарете, пиксел, това ми е работата. Желая ви приятен ден.

В прозореца се появи фактурата за хонорара на адвоката. Пиксел 1D4C00 постави електронния си подпис, минимизира виртуалния си компютърен екран и продължи да попълва бланката за доклада в 15 часа.

В 17:00 пиксел 1D4C00 отиде при клетката на пиксел 1D463F. Искаше да я заговори, но не знаеше какво да каже.

Стоеше на пътеката край клетката й. Тя ровеше в чантичката си. Затвори я и се обърна. Загледа го.

— Нека да поговорим — каза пикселът.

1D463F мълчеше.

— Делото мина. Да се опитаме да започнем отначало?

Тя излезе на пътеката.

— Не зная дали има смисъл.

— Сигурен съм, че има.

— Не зная.

— Точно затова трябва да поговорим.

— Не днес.

Тя си тръгна. 1D4C00 се загледа след нея. Напоследък все я гледаше откъм гърба. Хубав гръб имаше тази жена.

1D45C3 го наблюдаваше откъм своята клетка. Тръгна да излиза.

— Как мина?

— Добре — отговори 1D4C00.

— Разкажи ми. Да пийнем по едно и да поговорим?

— Благодаря ти, но не мога — 1D4C00 тръгна към клетката си. — Трябва да наваксам с докладите.

— И аз — каза 1D45C3 и влезе в своята клетка. — Ще се видим после.

1D4C00 седна на бюрото си. Изчака няколко минути и предпазливо се свлече на четири крака на пода. Подаде глава навън и огледа пътеката. Нямаше никого. Чевръсто се придвижи до изхода откъм своята част на видеопаметта, вратата автоматично се отвори, той се изправи и излезе в коридора. Бързо тръгна наляво. Зави вдясно. После тръгна по напречния коридор. Зави още веднъж вдясно и спря.

Имаше нужда от голяма, ледена водка. В бар „RGB“ със сигурност щеше да се натресе на мустакатия. Тръгна по коридора. В центъра на града нямаше голямо разнообразие, тук имаше само учреждения и заведения. След като току-що беше излязъл от учреждение, логично бе да попадне на заведение.

Ето го. Малък пиано бар с не повече от 500 места, приглушено синкаво осветление и достолепни бармани. Край бара и масите, разбира се, беше пълно. Огледа се. Лъскави чиновници, старши програмисти, елегантни костюми, маркови тениски и достатъчно пари. Единственият човек, подходящ за психоатака с цел прогонване, бе той самият.

1D4C00 се извини на двама, седящи на бара, промуши се между тях и си поръча голяма водка. Тук не държаха чашите във фризер, а слагаха лед във водката. Пикселът уви чашата със салфетка и застана край стената.

Отпи с нетърпеливи устни. Топлата водка проникна в него като разтопен метал в плюшено мече. Разклати леко чашата, изчака ледът да направи своето. Отново отпи. Така бе по-добре, но го нямаше онзи леден огън. Опита се да пресметне кривата на намаляване на градуса на алкохола. По вертикалата отбелязваме градуса, по хоризонталата нанасяме количеството отделена вода при топенето на бучките лед. Някъде наоколо трябва да отчитаме и изминалото време. И какво? Не е ясно. Ако 1D45C3 (в предишния си вариант) беше тук, за нула време щеше да изведе спретната формула.

Спомни си последната им среща. Или беше предпоследната? Вече започна да го забравя. Не го е виждал от миналата неделя, а вече си го представя с мустаци. Иначе лицето му си е като черна маслина, стараеща се да изглежда сива, очите му светят, челото му се бърчи, сякаш мисли то, а не мозъкът, обаче има и мустаци. След още една седмица сигурно сегашният 1D45C3 ще покрие напълно стария 1D45C3.

1D4C00 се върна към спомена и старателно премахна мустаците.

Седяха на бара в „RGB“. Вече бяха погълнали по толкова водка, колкото би убила опитно зайче и търпеливо се придвижваха към конската доза. 1D45C3 му излагаше в достъпна форма поредната си теория.

— Кой е Председателят на Управителния съвет?

— Oldfish.

— И още?

— Най-добре охраняваният човек в града.

— И още?

— Пръв сред равни.

— Разводняваш нещата. Искам факти и точни данни.

— Не зная. Обаче ти знаеш.

— Не, и аз не знам. Най-известният човек в града, а ние не знаем той ли е или не е той.

— Защо?

1D45C3 отпи, оглеждайки се и заговори по-тихо:

— Председателят на Управителният съвет е толкова важен, че веднага щом бъде избран на този пост, специалните служби го скриват и замразяват в крио-камера за да го запазят. На негово място поставят двама двойници. Те обаче също са толкова важни, че и тях веднага ги скриват и замразяват. На тяхно място поставят по двама двойници на двамата двойници. Могат ли обаче да рискуват да им се случи нещо? Не, разбира се и затова веднага ги скриват.

— Замразяват ли ги?

— Не зная, но най-вероятно да. И на тяхно място поставят осем двойници на четиримата двойници на двамата двойници на Председателя на Управителния съвет. Тях ги скриват, но не ги замразяват, защото те се появяват веднъж годишно на празника на Града.

— И осемте се появяват?

— Да. Ако следиш внимателно новините в Деня на Града, ще откриеш, че тогава Председателят се появява на няколко места едновременно за да държи реч, да пререже лента, да открие паметник и да погали детски главици.

— Много елементарна грешка — захили се 1D4C00.

— На кого му пука. Важното е, че Управителният съвет си има председател и Градът функционира. Обаче да се върнем на осемте двойници. Докато са скрити кой поема функциите им?

— Шестнайсет двойници на осемте двойници на четиримата двойници на двамата двойници на Председателя на управителния съвет.

— Точно така! Ето, че схвана как стоят нещата.

— В крайна сметка колко точно са двойниците?

— Не разполагам с достатъчно информация за да ти отговоря точно. Броят им е променлива величина, която можем приблизително да изчислим по формулата 2 на степен риск. Ако рискът за председателя е 5, двойниците са трийсет и двама, ако е 16, те са 1024.

— Колко са в момента?

— Казах ти, нямам достатъчно данни. А и водката ми свърши.

1D45C3 махна с ръка на барман #5, който без излишни въпроси постави пред тях две заскрежени чаши и щедро ги напълни с водка.

— Наздраве — пикселите се чукнаха и отпиха.

1D45C3 не си уцели точно устните и малко водка потече от ъгълчето на устата му.

— Да знаеш, новобранец, хвана ме — той попи водката със салфетка — Обаче между нас да си остане.

Приятелят му затвори очи и задиша дълбоко.

— Лошо ли ти е?

— Вентилирам се.

Мълчаха минута-две. После 1D45C3 го погледна и каза:

— Знаеш ли, 1D4C00, игла най-добре се крие в купа сено, човек най-добре се крие в тълпа, а истината най-добре се крие сред много думи.

Пиха за истината…

1D4C00 погледна чашата си. Имаше още една голяма глътка.

— За човека и за иглата — каза си той и я глътна.

На пианото седна мъж. Посрещнаха го леки аплодисменти. Пикселът разпозна в него една от стоте младите надежди на психоаналитичния джаз. По металните рамки на очилата му играеха отблясъци от фалшивата свещ върху пианото, а пухкавата му брада и слепоочията му бяха старателно прошарени.

Отначало пианистът подхвана джаз вариации върху диско хита „Last night Sigmund Freud save my life“, но бързо усети, че не е уцелил очакванията на публиката. Той направи малка пауза, погали клавишите и запя. Базирайки се на обичайните психически травми от детството, натрапчивите маниакалности и неизбежните депресии, той обосноваваше в бял стих безсмислието на човешкия живот. „Има кой да обуздае демоните,“ се казваше в рефрена, „но това е толкова скъпо, толкова скъпо…“

Прозвуча бавният финален акорд. Възцари се тишина, изпълнена с размисли. Някой се опитваше да се самоубие в ъгъла. Пикселът си поръча още една водка. Голяма.

Прибра се доста преди полунощ, на три водки и чаша телешки бульон, уморен и донякъде трезвен.

В главата му се вихреше мисловният аналог на карнавала за Вси Светии в мексиканско градче от 19 век петнайсет минути след разграбването на местния склад за алкохолни напитки. Обмислянето на днешния процес се сблъскваше с мисли за краткия разговор с пиксел 1D463F след това, споменът за мъжкото му фиаско от онзи вторник беснееше самостоятелно, а въпросът „Какво става с пиксел 1D45C3?“ се носеше напред-назад из главата му и стреляше във въздуха в опит да обсеби цялото му внимание. Адски го болеше тилът, вероятно в момента мислите му се бяха събрали там за да линчуват мозъчни клетки.

Засмука обезболяваща таблетка.

Съблече се. Костюма окачи в гардероба, ризата и бельото пъхна в машината за сухо пране.

Изтри тялото си с отпускаща кърпа („Псевдоевкалиптовото масло и ароматът на лавандула са най-меката възглавница, позната в съвременния свят!“)

Лапна още една таблетка и се просна в леглото. Угаси светлината и активира виртуалния си компютърен екран. Отвори прозореца на пощенската програма.

Купища спам („След една седмица редовно приемане на чудодейните таблетки HammerMan прякорът ви сред жените ще бъде Hammer!“). Първобитни вируси („Обичам да бъда гола. Подробности в прикрепения файл.“). Писмо от майка му.

„From: wife.arrayF16@global.net

To: pixel1D4C00@global.net

Subject: Как е синчето ми?

Здравей, Меченце!

Ходих три дни на кислородна терапия и сега съм като нова! Ако ме видиш, няма да познаеш своята майка! Защо не ми пишеш? Не мога да спя от тревоги по теб! Здрав ли си? Имаш ли си някое момиче?

Целувки.

Майка ти.“

Пиксел 1D4C00 кликна върху бутона Replay и написа няколко стандартни мили думи. Добави и описание с около 100 думи на днешното дело. Изтри го за да не тревожи майка си. Написа няколко думи за пиксел 1D463F, но като ги препрочете, видя, че от тях не става ясно тя приятелка ли му е или материализирала се клетва. Изтри ги. Написа още няколко стандартни мили думи. Вместо подпис постави анимирано плюшено мече с нощна шапчица, което сладко похърква върху бял облак. Изпрати писмото и започна да изтрива една по една рекламите, като преди това им хвърляше по един поглед. На двайсет и седмата спря, отвори ново писмо и написа:

„From: pixel1D4C00@global.net

To: pixel1D463F@global.net

Subject: Нужна си ми“

А после какво да напише?

Изпрати писмото така, празно.

Махна пощенската програма и активира прозореца на Retro Music Television. Прегледа класацията „100 от 1000“. Парчето „The Long and Slow Download“ на „The Basics“ беше на първо място. Пусна го. Зачака съня.

Махна музикалния прозорец и отвори празен. В полето за адрес въведе интервал, точка, три интервала. Премести курсора върху бутона „Go!“ и се запита трябва ли да щракне. Отговори си убедено „Майната му!“ и щракна.

На екрана се запремята пясъчен часовник.

Часовникът изчезна, появи се надпис „Свободна хакерска зона“. Отляво на екрана изскочи черепът на жълто личице, лакомо изяде надписа, оригна се и експлодира. Когато пламъците и димът от експлозията се разнесоха, на екрана бе хакерският сайт.

Пикселът отвори прозореца на LOG-файла си. Предпоследният запис в частта за мрежовата му активност бе за търсене на грешен адрес, продължило 0.7 секунди. Последният запис бе за посещението му в LOG-файла. Затвори този прозорец и заразглежда началния екран на хакерския сайт.

Хакнати филми.

Хакнати песни.

Безплатно порно.

Кредитни номера.

Задна вратичка към Retro Music Television.

Алтернативни новини. 1D4C00 се зачете:

„Шефът на Управителния съвет е болен. Нищо сериозно, но два дни няма да напуска леглото. Май искат да ни накарат да вярваме, че не съществуват двойници, които да го сменят? Подробности…“

„Взривен тръбопровод в северната част на града, двама убити, осемдесет и трима ранени. Big Boss крачи сред развалините и дава лаконични изявления. Отговорността е поела Групата за радикално освобождение. Подробности…“

„Очаква се нова мироопазваща мисия в Африка. Какво, открили са въглища? Подробности…“

„Бомбена заплаха парализира движението на влаковете в метрото на станция Север–18. Пътниците и персонала бяха евакуирани. Сапьорски роботи не откриха взривно устройство. След законния срок от 15 минути, трафикът бе възстановен. Подробности…“

1D4C00 видя входа за регистрирани потребители. Щракна и получи очакваното — поискаха му потребителско име и парола. Първата му мисъл бе да опита с произволно име и парола, но знаеше, че тези номера никъде не минават. Със сигурност обаче в системата бе регистиран поне един потребител с удобното име John Smith. Ами паролата му? Веднага се сети — GHERKIN!

Въведе JOHN SMITH и GHERKIN, щракна ENTER и 0.4 секунди по-късно бе вътре в сладкарницата.

Всъщност нищо особено не се случи, освен, че надписът „Hi, unregistered“ се промени на „Hi, John Smith“. И се появиха няколко нови полета, едно от които бе за търсене.

1D4C00 въведе „Пиксел 1D45C3“ и щракна „SEARCH“. Търсенето отне 2.5 секунди и донесе 12 709 резултата, от тях на този екран бяха видими 50. Пред повечето от тях пишеше „хакнат“. Първият резултат бе „Пиксел 1D45C3, LOG-файл“ и отпред пишеше „частично хакнат“. 1D4C00 щракна на него.

Отвори се нов прозорец. Стандартен LOG-файл. Със снимката на мустакатия тип. Естествено, щом сега той е пиксел 1D45C3. Име. Адрес. Имейл. Отпечатъци от пръсти. Образ на ретината. Идентификационен ДНК код (не е хакнат). Месторабота. AntiVirus Realtime Auto-Protect System?! Длъжност — оперативен агент под прикритие?! Текуща легенда — пиксел 1D45C3!

1D4C00 минимизира екрана и стана. Деблокира хладилника и извади отвътре енергийно блокче с вкус на бекон „Porky Way“. Задъвка. Агент под прикритие? Логично. Пикселът взе клечка за зъби. На дръжчицата й имаше удивителна. „Чудиш се, а?“ Или може би „Интересно!“ Не, най-вероятно значеше „Внимавай!“ Най-важната препоръка. Светът е толкова подреден и безопасен, че човек трябва да внимава на всяка крачка.

Пикселът хвърли клечката и опаковката от блокчето в мелничката за отпадъци.

Може би трябваше да зареже всичко това? Ако се завиеш презглава с одеалото, чудовището няма да те закача. Ще ходи на работа, ще сваля 1D463F, ще пие с 1D45C3, като преди това го помоли да си обръсне мустаците. Или просто ще свикне с тях. Защо да е трудно, след като може да е лесно?

Полегна и максимизира виртуалния си компютърен екран. Затвори прозореца с LOG-файла на мустакатия.

Какво иска да научи от хакерите?

Потърси обяснение за онзиденшното си блъскане в стените. Откри го — оказа се, че не е имал никакви халюцинации, ами е било проблем със Space Doubler. Space Doubler — система за удвояване на пространството, инсталирана от свинете след приемането на Призива за опазване на пространството. Чрез персоналния комуникатор образът от ретините отива в Сървъра, удвоява се чрез интерполация и се връща обратно в мозъка. Първа успешно работеща версия — 12.1.34. От версия 38.12.7 има корекция на цветовете. От версия 75.8.3 има корекция на формите. От версия 282.45.3 има корекция на всичко. Текуща версия — 951.2.14.

Е това е положението, никакви халюцинации, ами е технически проблем, породен от шамара на пиксел 1D463F.

Прищя му се да влезе в нейния LOG-файл. Поне да й види адреса. Работят заедно, а не знаят нищо един за друг. Трябва да отиде при нея и да поговорят. Може да си има приятел. Може да е лезбийка. Всичко това го пише във файла й. Обаче за какво му е да го търси, след като нещата са ясни — онази вечер бяха заедно, тя очевидно си нямаше приятел и определено не бе лезбийка. Значи май трябва да отвори своя си LOG-файл и да види той къде бе сбъркал.

Отвори LOG-файла на 1D45C3. Зачете се в докладите му.

„… В 17:00 пиксел 1D4C00 отиде при клетката на пиксел 1D463F. Застана на пътеката край клетката й. Пиксел 1D463F ровеше в чантичката си, после я затвори и се обърна. Пиксел 1D4C00 й каза «Нека да поговорим». Пиксел 1D463F мълчеше. Пиксел 1D4C00 й каза «Делото мина. Да се опитаме да започнем отначало?» Пиксел 1D463F излезе на пътеката…“

„… Пресрещнах пиксел 1D4C00 на изхода на видеопаметта. Казах му «Здравей. Навакса ли с доклада в 9 часа?» Пиксел 1D4C00 се поколеба, каза ми «Да пийнем по едно?» Казах му «С удоволствие! Аз черпя!» Пиксел 1D4C00 ми каза «О, не, от теб беше маркерът, от мен ще е питието…»“

„… Барманът постави пред нас заскрежени чаши и ни наля двойни водки. Чукнахме се и отпихме. Стори ми се, че на пиксел 1D4C00 тази вечер му се пие. Реших да му разкажа теория номер пет за гибелта на динозаврите (инвентарен номер J12853QX). Казах му «Знаеш ли защо са изчезнали динозаврите?» Пиксел 1D4C00 ми каза «Има няколко теории. Май бяха унищожени от метеорит?» Казах му «Да, имало е метеорит, но не той ги е унищожил. Метеоритът е бил само катализатор. Представи си милиони многотонни добичета, които пасат по поляните или си прегризват едно на друго гърлата в джунглите. Изведнъж на небето се появява огромна огнена топка, има ужасен гръм, ослепителна светлина, пламтяща диря, адски много пушек. Динозаврите се стряскат и от ужас се изпускат. Ето така са загинали.» Пиксел 1D4C00 ми каза «Как по-точно?» Казах му «От вонята. И ние така сме загинали.» Пиксел 1D4C00 ми каза «Кои ние?!» Казах му «Цивилизацията. Катализаторът е бил прогресът, а сме загинали сред собствения си боклук.» Пиксел 1D4C00 ми каза «Значи ние с теб сме мъртви?» Казах му «На практика да. Затворили сме се в тази спасителна капсула, новобранец и чакаме вонята да се разнесе…»“

Стоп! Това беше разговор с онзи, стария пиксел 1D45C3! Защо беше в LOG-файла на новия?! Защото това е LOG-файлът на пиксел 1D45C3. Сега пиксел 1D45C3 е оперативен агент под прикритие, а преди беше неговият приятел. Докладът беше от негово име. Чие име? На този или на онзи? Този е кука. Ами онзи?

1D4C00 щракна върху адреса на пиксел 1D45C3 и го намери на картата.

1D4C00 отиде при жилището на мустакатия много рано сутринта. Повъртя се из околните коридори и когато реши, че наближава времето онзи да тръгне за работа, застана пред вратата му.

В 8:30 пиксел 1D45C3 излезе в коридора и го видя.

— Здрасти! — каза му и се ухили под мустак.

1D4C00 се зачуди как да постъпи. Вариантите бяха няколко. Най-подходящ му се стори онзи от филмите. Представи си как забива юмрук в корема на 1D45C3, после го набутва в стаята му за да го разпита на спокойствие. Само че онзи беше оперативен агент, а 1D4C00 никога никого не бе удрял, даже пържола с чук за месо.

— Здравей — каза. — Трябва да поговорим.

— Разбира се, обаче ще закъснеем за работа. Да говорим по пътя?

— Важно е…

Иззад ъгъла се появи скенер 1D45C3 и тръгна към тях.

— Я, моят скенер — мустакатият затвори вратата. — Добро утро, скенер 1D45C3, как спахте и с кого?

— Благодаря, всичко бе нормално. Добро утро, пиксел 1D4C00, какво ви води насам?

— Решихме днес заедно да отидем на работа — каза 1D45C3.

— Чудесно, аз съм в същата посока и ще ви правя компания.

Тръгнаха към асансьора. Пиксел 1D45C3 им заразправя за снощния филм, в който депресиран уебдизайнер избива наред колегите си.

След работа 1D4C00 и 1D45C3 се напъхаха в обичайната тъпканица на бар „RGB“. 1D45C3 се заоглежда на кого да приложи прогонваща психоатака. 1D4C00 направо застана зад гърбовете на момче и момиче. Теоретически това бе лош избор. Двамата изобщо не му обръщаха внимание, бъбреха си и пиеха водка с портокалов сок. Зад тях обаче пикселът нервно мълчеше, ненатрапчив като гейзер, спрян с коркова тапа. Пет минути по-късно приказката им започна да се спъва, след осем минути се умълчаха и на единайстата минута си тръгнаха. На пиксела за миг му стана съвестно заради тях. „Животът е гаден“ оправда се мислено той, докато с 1D45C3 се настаняваха на освободените места.

— Водчица, нали? — погледна го мустакатият.

1D4C00 направи знак на барман #3 и онзи, като добър приложен психолог, заряза някакви сандвичи в микровълновата фурна и дотича с две големи заскрежени чаши. Миг по-късно чашите бяха пълни с водка.

Чукнаха се, отпиха.

1D4C00 цял ден си мислеше какво точно ще каже на 1D45C3, но сега усети, че нищо не е измислил както трябва. Как точно се говори с агент под прикритие? Той беше решил да кара направо. Обаче тогава агентът вече не е под прикритие. В какво се превръща разкритият таен агент? Има вероятност това да е нещо, което е по-добре да не излиза на бял свят.

Мустакатият го наблюдаваше, отпивайки от водката. Знаеше нещо.

— Какво знаеш? — попита го 1D4C00.

— Всичко.

Пикселът очакваше пояснения. Получи ги.

— Надничах над рамото ти докато ровеше из хакерския сайт.

— Нали само четеше клюки в началото?

— Излъгах. Съжалявам.

1D4C00 събра две и две и не получи четири.

— Това не е хакерски сайт — каза той.

— Напротив, точно това е хакерският сайт.

— Но сте го направили вие.

— Нямаше нужда. Направиха го хакерите, ние само ги държим под око.

— Не ми се вярва да са толкова глупави.

— Изобщо не са глупави. Те засичат кой рови из сайта и преценяват каква информация да му дадат.

— Какъв е смисълът да ровите, след като получавате боклук?

— По това какво ти пробутват можеш да разбереш какво искат да скрият.

— Какво искат да скрият?

— Не зная. Аз съм агент под прикритие, с информацията се занимават големите клечки.

— Много е удобно да оставиш информацията на големите клечки.

— Особено ако ти си определил какво да научат.

— Е, да, каквото напишеш в доклада си, това научават. Какво обаче не си написал?

— Че съм хакер.

1D4C00 се загледа в него. Изглеждаше подозрително искрен.

— Имам нужда от още водка.

— И аз — каза мустакатият и махна на бармана.

Поеха новите чаши и след частица колебание се чукнаха.

— За доверието — каза 1D45C3.

— За недоверието — каза 1D4C00.

Отпиха.

Зад гърбовете им се лепна някакъв. Друг път биха го оставили да виси, докато се измори и разбере, че психоатаките не им действат. Сега обаче 1D4C00 се обърна и му изръмжа да се маха. Онзи се сви като охлюв, захапал догарящ фас откъм грешната страна и тръгна покрай бара да си търси други жертви.

1D4C00 пак се обърна към мустакатия и го попита:

— Как така си хем агент на AntiVirus Realtime Auto-Protect System, хем хакер?

— Всеки човек има две самоличности — една за пред другите и една за пред себе си.

— Аз нямам две самоличности.

— Имаш, но тази ти самоличност още не е научила за другата. Това е идеалният вариант — едната самоличност да не знае нищо за другата. Аз обаче предпочитам да съм наясно. По-интересно е. И по-удобно.

— Значи ти като оперативен агент гониш себе си като хакер?

— Аз не следя себе си, а теб. Освен това използвам служебната информация за да хаквам и понякога хаквам за да набавя информация за докладите.

— Всички хакери ли са като теб?

— Агенти? Някои да. Други са само агенти. Други са само хакери. А може просто още да нямаме информация за втората им самоличност.

1D4C00 се надяваше да е близо до отговора. Нямаше как да разбере дали е така без да зададе въпроса.

— Какво стана с пиксел 1D45C3?

— Аз съм пиксел 1D45C3.

— Без тия агентски номера. Или пък хакерски. Знаеш за кого говоря.

— За човека, който преди мен беше пиксел 1D45C3. Не зная какво е станало с него.

— Нали си агент! И хакер.

— За съжаление има неща, които само големите клечки знаят.

— Искаш да кажеш, че преди около седмица изведнъж се материализира на неговото място и нищо не знаеш?

— Знам много неща, все пак съм негов двойник.

— Двойник?!

— Не се прави на интересен, нали чете докладите му.

— Не вярвам, че е оперативен агент. Дори и той да ми го каже, пак няма да го повярвам.

— Системата работи страхотно добре, като хакер ти го казвам. Твое право е да не вярваш, но тогава откъде се взех аз?

— Ти ще ми кажеш.

— Казвам ти: аз съм негов двойник. Наредиха ми да го сменя и аз го смених. Това е.

— Откога си негов двойник?

— Още от школата за агенти. Знаеш ли каква бе дипломната ми работа там? „Хормоналната буря в пубертета на пиксел 1D4C00 и ролята й за формирането му като индивид“.

— Каква оценка получи?

— Естествено 100 процента.

1D4C00 поръча по още една водка, малка, за капаче. За себе си взе и псевдодоматен сок. 1D45C3 си поръча към водката протеинов коктейл.

— Ти имаш ли двойник, 1D45C3?

— Сигурно.

— И той сигурно си има двойник. Интересно, колко ли агенти ни наблюдават сега за да са готови във всеки един момент да заемат твоето място?

— Не зная. Има ли някакво значение?

— Никакво. Просто ми е любопитно.

— Знаеш ли, уморих се. Дали не е време да се прибираме?

— Време е — съгласи се 1D4C00.

Чукнаха се и глътнаха водките на един дъх. Пикселът усети как капачето плавно се намести на мястото си.

1D45C3 подписа за цялата сметка („Службата трябва да те черпи, новобранец, защото ако не беше ти, ние нямаше да имаме работа!“)

Тръгнаха към асансьора. 1D4C00 премисляше разговора им. 1D45C3 също мълчеше, може би съчиняваше наум доклада си за да не губи време като се прибере.

Влакът на мустакатия пристигна точно по разписание, три минути преди неговия влак.

— Лека нощ, новобранец. И между другото — всичко, което си прочел в оня сайт е измислица. Хакерите те манипулират. Аз не съм никакъв агент и никакъв хакер, просто се чудя за какво да говоря с приятеля си вечер след работа. Обмисли това!

1D45C3 се разсмя и скочи във вагона, стената се вдигна след него и влакът му тръгна.

Въпреки, че не бе чак толкова късно във вагона имаше по-малко от двама пътници на квадратен метър и пиксел 1D4C00 се облегна удобно на стената.

Хакерите го манипулират? Напълно възможно. Но не е вярно. Защо на всеки ъгъл има униформен патрул на AntiVirus Realtime Auto-Protect System? И всеки човек има персонален антивирусен скенер? Борба с вирусите? Точно така, обаче вирусите са те, гражданите. Пълен блокаж на вирусите и те вече не са опасни за обществото. А програмите, наречени вируси? Проявление на дейността на истинските вируси.

Инерцията леко го притисна към стената и 1D4C00 разпозна завоя преди междинната спирка.

Каква е схемата? Многократно подсигурена. Скенер 1D4C00 следи пиксел 1D4C00. Агент под прикритие 1D45C3 следи пиксел 1D4C00, а покрай него и скенер 1D4C00. Скенер 1D45C3 следи агент под прикритие 1D45C3, за да подкрепи легендата му — онзи се прикрива като пиксел 1D45C3, но и за да следи агент 1D45C3, а чрез него и пиксел 1D4C00 и скенер 1D4C00. Скенер 1D4C00 покрай пиксел 1D4C00 следи и агент 1D45C3 и скенер 1D45C3. От своя страна агент под прикритие 1D45C3 винаги може да вкара в докладите си по някоя дума за скенер 1D45C3 или за скенер 1D4C00. Неизвестно количество двойници следят агент 1D45C3, а чрез него и пиксел 1D4C00, скенер 1D45C3 и скенер 1D4C00. Ако някой агент или скенер не докладва за нещо, те ще го включат в своите доклади.

Влакът спря на междинната спирка, стените се смъкнаха и пътниците от вагона започнаха да слизат.

Освен всичко това нищо чудно да има още агенти под прикритие, които да покриват веригата. Може би цялата видеопамет е създадена за да следи… всичко?! Включително и него? Цялата видеопамет следи него? Или може би… целият град?! Следи него?! Напълно е възможно да има причина за това, която да не е абсурдна според нечия логика.

Никой не се качи. Вратите се вдигнаха и влакът потегли.

Ами пиксел 1D463F? Сигурно го следи, иначе защо ще излезе с него. Защото я покани, затова излезе. В свят, в който най-продаваната стока са хапчетата за стимулиране на ерекцията, всяко предложение е възможност за нещо, а всяко приемане е надежда то да е истинско. Защо обаче го даде под съд? Защото е така в свят, където най-много дела се водят за сексуално насилие. Или защото е агент и трябва да действа предвидимо. Сега ще го помъчи малко и после ще бъдат по-близки от всякога, за да го държи под око и да пише своите доклади. И да си изплати циците.

Чакай! Никой не се качи?! 1D4C00 се огледа. Вагонът беше празен. В средата на пода лежеше дипломатическо куфарче, черно, псевдокожено. Кондукторите висяха под тавана в срещуположния край на вагона, запушили уши с пръсти и стиснали клепачи.

Леко трептейки влакът се носеше към неговата спирка.

Пикселът изтича до другия край на вагона, прескачайки куфарчето. Протегна ръце и се хвана за коланите, на които висеше единият кондуктор, набра се на мускули и обхвана с краката си неговите крака. Кондукторът се облещи насреща му.

— Махай се! — изкрещя той и се помъчи да го изблъска от себе си.

1D4C00 се вкопчи в него като малко шимпанзе в майка си по време на особено рискован скок от клон на клон.

Кондукторът пак вкара показалци в ушите си и стисна очи. Пикселът също затвори очи, но нямаше как да си запуши ушите и отвори устата си.

Секунда пълен покой, като изключим равномерното потрепване на вагона.

След това на пода избухна свръхнова звезда. Огненото кълбо от насочения взрив се разшири към стените, изби ги и изчезна навън, изсмукано от въздушната струя. Звуковата вълна грубо навлезе в ушите му и ако не бе с отворена уста, сега в главата му щеше да става течение през продънените тъпанчета. 1D4C00 усети, че за миг някой насочи към гърба му огромна газова горелка за да провери дали костюмът му е лесно запалим. Костюмът издържа, но беше сигурен, че косата му се запали, панически прокара едната си длан през нея, не гореше, но бе гореща като ютия.

Задействаха се аварийните спирачки. Сред скърцане, пращене и свистене влакът спря. Кондукторите мигаха на парцали и дишаха като шарани в солариум.

Пикселът се изтърси на пода, търкули се настрани през разбитата стена на вагона и се приземи върху бетона. Главата му издумка като там-там, изтърван от самолет, беше сигурен, че си е счупил 90 процента от костите. От удара се активира виртуалният му компютърен екран, активен бе новинарският прозорец. Съобщаваха за атентат в метрото, 58 пътници, пътували във взривения вагон са загинали, 25 от съседните вагони са ранени. Отговорност за атентата е поело Движението за радикално спасение на озона. На седмо място в списъка на загиналите бе отбелязан пиксел 1D4C00. Той деактивира виртуалния компютърен екран и стана.

Откъм тази страна на влака нямаше никого, пътниците скачаха през вратите от другата. Зачуди се дали да не се скрие в тълпата. Хукна напред покрай релсата. Подмина влака и продължи.

Вляво на стената видя вратата на авариен изход. Промуши се под релсата, като се молеше да не го удари токът. Бутна вратата, не се отвори. Погледна назад. Откъм влака тичаха хора. Спасяваха се? Гонеха го?

Пак затича покрай линията.

Видя втора врата. Не се отвори. Продължи нататък.

Отпред дойде засилващо се бучене, пикселът се притисна в стената и след секунди по съседната релса с 600 километра в час профуча насрещният влак. Въздушната вълна го отърка в бетона като лимон в ренде. Отново затича покрай линията.

Авариен изход, бутна вратата, тя се отвори. Озова се на долната площадка на стълбище. Затича нагоре. Имаше чуството, че стълбата е безкрайна, а всяко следващо стъпало е по-високо от предишното.

Врата, бутна я, беше отворена. Да премине или да не премине? Долната врата изтрака. Премина и се озова в коридор.

Когато преди години в тази част на града влезе в експлоатация новата вентилационна система, Управителният съвет реши хоризонталните части от старата да бъдат продадени. Изкупиха ги китайците, преградиха ги с пластмасови плоскости на помещенийца, в които да се поберат по един китаец и една печка и скоро коридорът над линия Север-Юг 3 стана известен като място, където може да се хапне бързо, евтино и вкусно. А като добавим и изключителното разрешение да внасят и използват зеленчуци, което бяха получили с китайското упорство и хилядолетния си опит в преодоляването на бюрократични забрани, не е чудно, че този коридор денонощно бе изпълнен с дъвчещи хора.

Сега обаче бе пуст. Ресторантчетата бяха затворени. Гирляндите от лампички и хартиените фенери не светеха. Работеше само дежурното осветление на тавана.

1D4C00 никога в живота си не бе виждал коридор без нито един човек в него. Не видя и сега. На стената до вратата изящно се бе облегнал скенер 1D4C00.

— Добър вечер, пиксел.

Скенерът държеше кутия със сладко-кисело пиле. 1D4C00 усети как устата му се изпълва със слюнки. Скенерът взе с клечките парче пиле и го лапна.

— Ах, как дишате, драги ми 1D4C00! Явно наистина сте тичали. Преди малко, като видях показанията, отбелязани в LOG-файла ви, не повярвах на Сървъра. За човек, който никога не е тичал, особено по стълби, изглеждате твърде добре.

Скенерът лапна следващото парче. В изящните му пръсти клечките се движеха като краката на балерина.

— Един съвет, пиксел — вдишвайте не много дълбоко през носа, а издишвайте през устата със звуците „х“ или „ш“. Хайде, плавно и ритмично — вдишвайте, издишвайте…

1D4C00 задиша както трябва и усети, че сърцето му постепено спира да буйства.

Скенерът лапна парче пиле, сдъвка го и го глътна.

Вратата зад гърба на пиксела се отвори. Той отскочи напред и се обърна. В коридора излязоха двама задъхани униформени служители на AntiVirus Realtime Auto-Protect System.

— Здравейте, господа, очаквахме ви — усмихна им се скенерът.

Единият от патрула замахна с палката си към пиксела. Другият тръгна да го заобикаля откъм гърба.

Скенер 1D4C00 направи крачка напред и заби клечките в окото на патрулния с палката. Онзи се свлече на колене, мучейки сърцераздирателно. В това време скенерът вече бе ритнал другия униформен в брадичката, след което се извъртя и го изрита отново с другия си крак, този път в гърдите. Сега вече 100 процента от патрула бе на земята в безпомощно състояние. Скенерът отстъпи, хвърли кутията в близката мелничка за боклук и оправи с пръсти немирен кичур, паднал на челото му.

— Хайде! — каза той — Време е да вървим, освен ако не искате да видите как след малко този коридор ще се изпълни с най-разнообразни по длъжност, възраст, пол и професионални умения униформени и тайни служители на AntiVirus Realtime Auto-Protect System.

На пръв поглед пикселът се бе вкаменил, но когато скенерът го дръпна за лакътя да върви, се оказа, че не е така.

Тръгнаха бързо по коридора.

Вървяха по един от напречните коридори. Скенерът оглеждаше стотиците еднакви врати, край които минаваха.

— Ще ви издам една служебна тайна, пиксел — каза той. — Всички мислят, че графитите по стените ги правят разни хлапаци или маниаци. Всъщност ги правят тайните служби.

— Аха… — каза пикселът за да поддържа разговора.

— Разбирам учудването ви. Ще изпреваря въпроса ви — графитите им служат за да се ориентират. Къде се събират пласьори на дрога или зеленчуци, къде се очаква съмнително струпване на големи групи граждани, къде правят най-хубавите псевдопонички…

Скенерът спря. На стената до една от вратите със сребрист спрей бе изписано името на рокбандата VASP (Very Attractiv Space Person).

— Според този знак тук има вход към секретен служебен коридор — обясни той.

Скенер 1D4C00 доближи окото си до буквата А. Тънък лазерен лъч бързо сканира ретината му и вратата се отвори.

— След вас, моля — покани го с елегантна ръка скенерът.

Пикселът премина през вратата и се озова в тесен коридор, не по-широк от нея. Изведнъж откри, че май страда от клаустрофобия и бързо премина напред за да попадне в малко по-широк напречен коридор. Огледа се. Сиви бетонни стени, разположени нарядко крушки в защитни мрежички, чисто и изключително тихо.

— Надясно, моля — чу зад гърба си гласа на скенера.

Тръгнаха.

— Какъв е този коридор? — попита пиксел 1D4C00

— Служебен. Използва се от тайните служби и от баровците, когато искат да отидат някъде без всички да ги забележат.

— Накъде води?

— Към Небето.

Гатанки ли му задава? Или просто го баламосва?

— Мислех, че вие сте тайните служби.

— Прекалено явни сме за да сме тайни.

— Вие сте за отвличане на вниманието, а тайните служби вършат работата?

— Не, ние сме близо до гражданите и работим с тях, тайните служби се интересуват само от информацията.

— Мислех, че тя е за големите клечки.

— Нали някой трябва да им я смели. Информацията е като стоманата, драги ми 1D4C00, купищата мърлява руда трябва да се изровят, обогатят, стопят и оформят, преди да блеснат истински. Ето, ние с вас изговорихме толкова думи, но съществената информация в тях е, че проявявате подозрителен интерес към дейността на тайните служби. А сега ме извинете, но трябва да премина пред вас…

Пикселът спря и скенерът се провря покрай него, изпращайки му ухание на люляк и любезно-смутена усмивка.

Отпред вляво имаше врата. На стената до нея имаше очен скенер. Скенер 1D4C00 доближи окото си до него, системата го провери и вратата се плъзна встрани.

— Заповядайте, пиксел. Това е асансьор и за да изпреваря въпроса ви, ще кажа, че това е асансьорът към Небето.

Влязоха. Вратата се затвори, скенерът натисна най-горното дясно копче на панела за управление и пикселът усети как ускорението загъделичка отвътре стомаха му.

Кабината бе облицована с фурнир. Пикселът плъзна длан по него. Изглеждаше истински.

— Истински дъбов фурнир — гордо каза скенерът и погали стената. — Облицовката на тази кабина струва повече от всичките ми костюми.

Край панела за управление бе издълбано с нещо остро „The Crackers“. Пикселът посочи надписа:

— Какво означава това?

— Надписът показва, че някой от тайните служби харесва тази стара вокална група.

1D4C00 погледна към вратата, но над нея нямаше указател за етажите.

— Неловко е да пътуваш като котка в торба, нали? — каза скенерът — Затова аз винаги слагам моя котарак в клетка, когато го нося при ветеринаря. Всяко живо същество има право да вижда накъде се движи. Само за информация — Кулата има 185 етажа. Като знаем, че асансьорът ни преминава по два етажа в секунда, можем да предположим, че скоро ще пристигнем най-горе.

След малко кабината плавно намали и спря. Вратата се отвори. Скенерът излезе отвън.

— Хайде, пиксел.

— Къде отиваме?

— Ще разберете това след броени секунди. Слезте от асансьора. Освен ако не предпочитате да останете в него.

Вратата започна да се затваря. Скенерът постави длан пред нея и тя спря на място, после се отвори обратно.

— Последен шанс — каза той и отдръпна дланта си.

Пиксел 1D4C00 излезе. Подът на малкото помещение бе покрит със захабен персийски килим.

— Истинска вълна. Ако го откраднем, ние с вас ще си живеем като царе до края на живота. За съжаление обаче не бихме могли да го продадем, твърде скъп е.

На стената вляво имаше две врати, на стената вдясно имаше една, на стената пред тях — също една. Скенер 1D4C00 отиде при нея и доближи окото си до скенера за ретини. Вратата се отвори.

— Е, пиксел 1D4C00, сега вие ще имате изключителния шанс да попаднете на място, до което имат достъп единици. Добре дошли на покрива на Кулата!

Излязоха навън.

Веднага разпозна вятъра. Пиксел 1D4C00 имаше чуството, че ще отвее косата му.

Погледна нагоре.

— Това е небето — чу зад гърба си гласа на скенера.

Небето бе сиво-жълтеникаво като подплатата на много старо бомбе. И мърдаше.

— Това са облаци.

1D4C00 отиде към края на покрива и се загледа в далечината, където покривът на Града се закръгляше.

— Това е хоризонтът — скенерът застана до него. — А това е вашият парашут.

Пикселът го погледна. Скенерът държеше малка раница — същата като тази, която бе сложил на гърба си. Вратовръзката му се развяваше като побесняла.

— Ще ви помогна да го сложите.

Скенер 1D4C00 намести на гърба му раницата и закопча ремъците на гърдите му. Клекна и с извинителна усмивка прекара другите ремъци между краката му, изправи се и ги закопча към токата на гърдите му. Подаде му парче коприна, вързано с въженце, което излизаше от раницата.

— Това е малкият парашут. Като го хвърлите, въздушната струя ще го подхване и той ще изтегли основния парашут. Сега трябва да застанем на ръба на покрива.

Скенерът застана така, че върховете на обувките му стърчаха извън ръба.

— Хайде, пиксел, времето тече!

1D4C00 предпазливо застана до него, вперил поглед в далечината. Погледна с крайчеца на едното си око надолу към бездната и стомахът му се преобърна като игрив делфин, размествайки вътрешностите му. Затвори очи, пое си дълбоко въздух, издиша го бавно със звука „х“. Карантиите му неохотно се върнаха по местата си, блъскайки се една друга. Отвори очи, дишайки старателно.

— Готов ли сте?

— Ще скачаме ли?

— Да.

— Страх ме е.

— Мен също. Обаче пътят ни е само напред и надолу, назад засега не можем да се върнем. Готов ли сте?

Пикселът сви рамене.

— Чудесно, драги ми 1D4C00, напълно сте готов, макар още да не го осъзнавате — скенерът приклекна и го погледна — Зная, че в такъв изключителен момент е добре да се кажат няколко вдъхновяващи слова, но за съжаление не разполагам с нужното време да се подготвя, а не желая да рискувам да опороча мига с необмислени думи, затова ще ви кажа само това — постарайте се да скочите възможно най-далеч от стената, бройте наум до три и хвърлете малкия парашут встрани. Хайде, на „три“ скачаме! Едно… Две… Три…

Скенерът се изправи и замахна с ръце напред. Пикселът си помисли, че е по-добре да е с него, отколкото да остане сам на този покрив, затвори очи и скочи силно напред.

Превъртя се бързо два пъти и застана с лице нагоре. Отвори очи. Скенерът му махаше вежливо с ръка откъм покрива. А той падаше като саксия покрай стената. Опита да се размърда, завъртя се бясно по очи, после пак по гръб. Опита се да мисли. Сети се, че трябва да преброи до три и да хвърли парашутчето. Така и направи. Малкият парашут започна да изтегля големия, завъртя го с лице надолу, над главата му изплющя парашута, ремъците се впиха в гръдния му кош. Вече падаше много по-бавно.

Виртуалният му компютърен екран се активира. Бе изпълнен от пухкавото лице на руса лолитка с гълъбовосиня пилотска шапчица.

— Добре дошли на борда! — изчурулика тя. — Благодарим ви, че избрахте да летите с HackAir! За да не скучаете ви предлагаме да се насладите на разходката на черното човече.

Лицето изчезна, екранът стана бял, по ръба му в кръг тръгна черно човече, като от време на време поспираше за да изтрие потта от челото си. Пикселът се опита да деактивира екрана си, но не успя.

Човечето изчезна, пак се появи стюардесата, цупеше се.

— Виждам, че филмът ни не ви заинтригува. Тогава ви предлагам да се обзаложим кой първи ще забележи движещите се под нас хора.

Виртуалният му екран се деактивира. 1D4C00 се загледа в приближаващия се покрив. Забеляза ги — бяха двама, командос и медицинска сестра, държаха бяла носилка с червен кръст на нея и тичаха между огромните блестящи отдушници.

Екранът му пак се активира, лолитката сияеше.

— Поздравления, вие ги открихте пръв! Вашата печалба е разходка с тях, честито! А сега моля не пипайте коланите и се пригответе за кацане!

Екранът се деактивира, пикселът видя, че е съвсем близо до покрива. Зачуди се в кой ли отдушник ще се блъсне.

Естествено, блъсна се в най-близкия. Опита да омекоти удара с ръце, опази лицето си, но коленете му изтракаха зверски в метала. Захлъзга се бързо надолу, спря на метър от покрива — парашутът му се бе закачил за върха на отдушника.

До него застанаха двамата. Командосът бе с маскировъчна униформа и барета, лицето му бе така омазано със зелена, жълта и черна боя, че приличаше на зъл блатен дух със стомашни проблеми. Медицинската сестра сияеше в късата си бяла престилчица, касинката й отиваше на нереално русата коса. И двамата бяха с черни очила. 1D4C00 видя, че всъщност носилката не е бяла, а в маскировъчни цветове.

— Натисни бутона върху токата на гърдите ти! — изкрещя му командосът.

Пикселът се освободи от парашута и тупна на земята, краката му се подкосиха и той седна. Двамата оставиха долу носилката, беше бяла и с червен кръст. Якият го разглеждаше стръвно, сестричката му подаде ръка:

— Здрасти! Бяла е по-готина, нали? Хайде, лягай на носилката, че след малко тука ще е тъпкано със свине!

Пикселът се опита да стане, не успя, краката му трепереха. Отпусна се обратно.

— Ей сега — каза той. — Вие кои сте? Какви сте? Хакери ли сте?

— Хакери сме, хакери! — каза сестрата, сграбчи го с неестествена мощ и го настани в носилката с лекота, сякаш 1D4C00 бе плюшено мече. После тя посочи зад гърба му — Я, камила!

Пикселът се обърна. Никаква камила нямаше, но якият можа удобно да допре до вратната му артерия инжектиращ пистолет и 1D4C00 чу познатото изсъскване.

— Лека нощ! — каза му сестрата.

Пикселът заспа.

3.

Нищо не го събуди. Просто отвори очи.

Намираше се в голяма стая, върху твърдо легло, застлано със зверски кожи. Подът бе покрит с малки правоъгълни парчета блестящо дърво. Край стените стояха високи библиотечни шкафове от тъмно дърво, наблъскани с книги. На едната стена имаше мраморна камина, в която жизнерадостно гореше голям пън. В средата на стаята стоеше дълга дървена маса, отрупана с компютри, каквито пикселът бе виждал само в много стари научно-фантастични филми. Единият край на масата бе разчистен, там имаше изящно шише, по което играеха отблясъците от няколко запалени свещи, три порцеланови чинии с оглозгани кости, парчета хляб. Край масата на дървени столове с резбовани крака и високи облегалки седяха командосът от джипа, възрастен мъж с дълга бяла коса и красива брада и строен чернокож младеж в прилепнал по тялото сребрист гащеризон. Мъжът и сребристият пиеха виното си във високи кристални чаши, якият с маскировъчната униформа сърбаше от тенекиено канче с дръжка.

Възрастният стана и тръгна към леглото. Бялата роба хармонично падаше около тялото му и почти докосваше пода. Якият го следваше плътно отзад, взирайки се недоверчиво в пиксела.

Спряха край леглото. 1D4C00 гледаше покрай тях към сребристия.

— Господи, ти ли си?! — каза пикселът.

— Не — усмихна се онзи, — не съм Господ.

— Глупости! — 1D4C00 седна в леглото — Пиксел 1D45C3, ти ли си това?

Беше готов да се закълне, че е той.

— Това е Шефа — каза възрастният. — А пък аз съм хакерът дядо Матей.

Според него бе 1D45C3. Само дето е по-млад. И много отдавна не си е бръснал главата. Колко отдавна? Месеци поне. Обаче 1D4C00 не го е виждал от десетина дни. Колко дълго бе спал в тази стая?!

— Откога съм тук?

— От около пет часа.

Значи това е Шефа.

— Има два начина да те изключим от Сървъра — каза хакерът. — Ако си пъхнеш главата в микровълновата фурна и я включим за три минути на пълна мощност, мозъчните ти клетки ще се разрушат и Сървърът няма да може да ги чете и да записва данни в тях.

Пиксел 1D4C00 веднага избра другия начин.

— За другия начин ни трябват малки пинсети… — дядо Матей отиде до масата и заровичка сред нахвърляните в пластмасова кутия от сухо мляко инструменти. — С каквито обаче не разполагаме, понеже са счупени.

Той се върна при леглото, хвана с лявата си ръка пиксела за брадичката, а с дясното си кутре заровичка в ухото му. Сребристият застана до него и с интерес гледаше какво става. 1D4C00 болезнено изви очи към ухото си.

— Не мърдай… — хакерът изчопли миниатюрната раковинка. — Ячко, я ми подай от инструментите най-малката ножичка.

Маскировъчният извади от джоба си швейцарско ножче и отвори ножичката му.

— Тази е малка, дядо Матей, ама е много яка!

Хакерът клъцна миниатюрния кабел и светът с гадно изпукване стана черен, след което пак се появи, трептейки.

Стените и таванът бяха от разноцветни тенекии, подът — бетонен.

Библиотечните шкафове бяха грубо заварени от ръждясали железни листове.

Масата също бе желязна.

Камината също, в нея нямаше пън, а голяма плоска горелка, от която излизаха синкави пламъчета.

На мястото на якия с маскировъчната униформа стоеше кльощав пъпчив младок с дълга рядка коса, облечен бе с дънки и дънково яке с отпрани ръкави.

Вместо сребристия, до хакера се хилеше оплешивяващ чичко с шкембенце и опърпан костюм, който някога може би е бил марков, но сега имаше спешна нужда от пране и закърпване. Не бе толкова млад и сега още повече приличаше на пиксел 1D45C3.

Хакерът си бе почти същият, ако не вземем под внимание изчезването на разкошното му окосмяване и превръщането на бялата роба в избелели сини работни дрехи.

1D4C00 се зачуди как ли изглежда той самият.

Дядо Матей прокара ръка по едва наболата си косица, чу се шум като от ситни електрически изпразвания.

— Добре дошъл в реалния свят — каза му той. — Мисли позитивно, сега вече свинете няма да могат да те манипулират.

— А вие?

Хакерът сви рамене и извади от джоба си молив с навит на него изолирбанд. Той разви малко, откъсна парчето със зъби и уви края на стърчащия от ухото на пиксела проводник.

— Позволихме си малко специални ефекти. Нали знаеш, че първоначалното впечатление е най-важно.

Дядо Матей понатъпка с пръст кабела в ухото му.

— Сигурно ще ти пречи да чуваш с това ухо, ама ще свикнеш. А иначе и сега всеки ще може да те манипулира, но ти вече имаш възможност да избираш дали да приемеш манипулацията.

— И какво?

— Можеш ли да избираш, значи си свободен.

Пикселът стана. Кльощавият трепна и сви юмруци. 1D4C00 му се усмихна нервно и пак се обърна към хакера.

— Значи сега мога да избера да си тръгна?

— Разбира се. Но ако приемаш съвети, по-добре първо хапни нещо.

Съветът определено бе добър.

— Благодаря — каза 1D4C00, — наистина съм гладен.

— Тогава заповядай на скромната ни трапеза. Ячко, моля те, донеси още вино.

— Нека иде Шефа, аз трябва да остана тук!

— Тубата е много тежка.

На кльощавия явно му стана приятно, но той бързо се смръщи, метна мръсен поглед на пиксела („Внимавай в картинката докато ме няма!“), взе от пода голяма пластмасова туба и излезе от помещението.

Другият поразмести пластмасовите чинии по масата за да отвори място в единия ъгъл. Хакерът донесе чиния, нож и вилица от шкафа, постави ги на масата, примъкна стол до нея.

— Заповядай!

Пикселът седна. В голяма очукана тава имаше печени ребра и картофки с попрегоряла кожица. Организмът му побърза да демонстрира адекватност и изпълни устата му със слюнка.

Хакерът постави в чинията му няколко ребра.

— Искаш ли картофи? Истински са! — той му сипа и малко картофи — Опитай ги.

1D4C00 бодна картоф с вилицата си и го огледа.

— В какъв смисъл са истински?

— Расли са в земята, а не са синтезирани в химически завод от сероводород и стари автомобилни гуми.

— В почвата има повече химикали, отколкото в химически завод! — обади се чичкото.

— Въпреки това истинското си е истинско!

Пикселът задъвка картофа. Беше съвсем като истинските, в смисъл синтетичните.

Ячко се върна с тубата.

— Подайте си чашите — каза той докато махаше капачката й.

После се напъна, вдигна я и сипа по чашите червено вино, без да разлее много върху масата.

— Шефе, подай и мойта! — изпъшка той.

Чичкото подаде чашата и кльощавият я напълни.

— Наздраве! — каза дядо Матей.

Вдигнаха чаши, чукнаха се, отпиха. Виното не бе кой знае какво.

— Хубаво е — излъга пикселът.

— Киселее и бие прекалено на танин, но пък е истинско, от грозде. Сорт „Мутирал мавруд“.

— Хапни и хляб! — Шефа откъсна парче от питата и му го подаде. — Истински е, както едно време са го правели!

Пиксел 1D4C00 се помъчи да се сети как са правели хляба едно време.

— Не се сещаш, нали! — ухили се чичкото — Брашното е смляно от пшеница. Понякога правим и ръжен хляб…

— Аз най-обичам царевичния! — обади се Ячко, но се сепна и пак загледа кръвожадно.

Пикселът взе едно ребро и отгриза от него. Агнешко. Вкусно. Реши, че в неясното положение, в което се намира, най-разумно е да си поставя близки, постижими цели. Определи целта си: да омете всичко в чинията. И се зае да я изпълни.

Седяха върху крилото на гигантски Boeing 10001 Dyno Jet. Хакерът си бе подложил мърлява възглавничка, която донесе със себе си.

— Алуминият е отличен проводник на топлина — каза той като сядаше. — Човек няма и да усети как е настинал.

Самолетът се извисяваше сред необятната зала край тях. Докъдето поглед стигаше на равни разстояния стояха чудовищните носещи колони, върху които лежеше Градът. На пода наоколо имаше автомобили, автобуси, камиони, багери, локомотиви и всякакви други голямогабаритни метални артефакти в различна степен на разглобеност. Под тавана сновяха кранове и непрекъснато донасяха нови и нови източници на метал. Недалеч от тях два крана заедно домъкнаха малък риболовен траулер, спуснаха го на пода и веднага група мърляви работяги го наобиколиха и започнаха да го разрязват със сероводородни горелки.

Наблизо зад тях бе бараката на дядо Матей. Заварена от разноцветни ламарини с най-различен произход, тя приличаше на къщичката на Барби, проектирана от Кен Киси и изработена от Тенекиения човек. По-встрани бе дългата барака, в която се помещаваха баните и тоалетните — също тенекиена, също психоделична. Наоколо имаше вехти палатки, спални чували, поставени на открито, купета от превозни средства, приспособени за живеене. Пикселът видя очуканата праисторическа каравана на Шефа, който го бе приютил при себе си и му стана драго на душата.

Тракането на метала, подвикванията на работниците, съскането на горелките, скрибуцането на крановете и безброй други неописуеми звуци създаваха саундтрака на мултимедийния спектакъл, който двамата наблюдаваха.

— Природата си знае работата — каза хакерът дядо Матей. — Преди милиони години на земята са се образували разни метални руди, минерали, нефт, природен газ. Това е Първото Създаване на Суровини. То е било нужно за да се подготви земята за появата на човека. За няколко хиляди години хората използвахме всичко, което успяхме да изчоплим от земята. Казват, че американците все още си кътат техния нефт в Тексас и не казват какво точно е останало при китайците, но общо взето тортата свърши. Само че Природата наистина си знае работата. Използвайки, ние сме участвали във Второто Създаване на Суровини. Сега използваме тях. Те са много по-ефективни. Преди за да получим един тон висококачествена стомана е трябвало да преработим десетки тонове руда, сега е достатъчно да претопим някой розов кадилак. Досещаш ли се защо правим това?

— Участваме в Третото Създаване на Суровини.

— Точно така. Запомни, новобранец, Природата си знае работата.

— Имам чуството, че говориш за Господ.

— Не, говоря за Природата.

— А Господ?

— Господ е създал Природата за да си свърши работата.

— Как така?

— Човекът е създал компютрите и е заредил в тях специализиран софтуер за да правят милиарди изчисления, които иначе той би трябвало да направи, за да достигне до търсените от него резултати. Бог е създал Природата, в която да се появят животни, растения и човек и да има всичко необходимо за съществуването им.

— Това не се ли нарича ерес?

— Не, това се нарича ефективност.

Хакерът стана.

— Ще ида да хапна нещо — каза той и заслиза по стълбичката, опряна на крилото.

Пиксел 1D4C00 лежеше по гръб в спалния си чувал върху дебелото парче стиропор. Под главата си бе подложил свито на топка старо палто. Очите му бяха затворени, но не спеше. Слушаше денонощния коктейл от хиляди звуци, който с лекота преминаваше през стените на караваната.

Защо хакерът няколко пъти го нарече „новобранец“? Правеше го така естествено, че пикселът се чудеше дали не е нарочно. Дебел намек ли беше това?

Шефа бе по-дебел и небръснат, 1D45C3 май имаше повече червени жилчици в очите, но иначе двамата си приличаха като близнаци.

Възможно ли бе поради някаква причина приятелят му да се крие тук под друга самоличност? Но защо ще се крие и от него? Може да го мисли за ченге. Но ако е ченге, тук би трябвало вече да се дошли агенти и патрули за да изловят хакерите. Само че не са дошли. Това обаче не означава, че не е агент. Сигурно по-важно е да следиш врага и да знаеш какво прави, затова навсякъде има агенти. Ако заловиш врага, на негово място би се появил друг враг, дето кой го знае какъв ще бъде.

Пикселът отвори очи и се огледа. Шефа лежеше на своето парче стиропор, върху което бе сложил големи парчета дунапрен, измъкнати от облегалките на разфасовани гигантски камиони („Защо да крия — обичам лукса.“) и четеше избеляло списание.

— Какво четеш? — попита го 1D4C00.

— Списание „File“, последният брой, издаден на хартия.

— Какво пише вътре?

— Че това е последният брой, издаден на хартия.

Пикселът седна по турски върху стиропора си, наметна се с палтото и зачака.

Шефа дочете статията, пусна списанието на пода до себе си, бързо скри ръцете си в спалния чувал и го загледа.

— Всичко харесвам тук — каза той, — само със студа не можах да свикна. За моя вкус температурата трябва да е поне 18 градуса, ама кой ще седне да отоплява основите на Града!

— Откога си тук?

— Твърде отскоро за да помня ясно как живеех преди.

— Как живееше преди?

— Бях тъпкан с мангизи, имах огромно жилище, много топло. Тъпчех се със стриди и китайска водка с накисната в нея отровна змия.

— Гадост!

— Да, ама е безбожно скъпа. И увеличава потентността.

— Наистина ли?

— Не знам. Нямам преки наблюдения. Винаги, когато работата опреше до потентност, бях по-пиян от накиснатата змия. На другата сутрин кучките се кълняха, че съм бог в леглото, ама аз не им вярвам, те за още мангизи биха казали, че съм летял пет минути под тавана, махайки с ръце.

— Защо не опита трезвен?

— Опитах, не става работата. Вместо да действам по същество, си мисля как мадамата е легнала с мен защото й плащам, а трябва да й плащам, понеже съм дебел. Страшно е да си дебел в общество, където трябва да си слаб! Отгоре на всичко аз не съм чак толкова дебел, просто имам едър кокъл!

— Така е — излъга пикселът.

— Така е, ама не е. Имам шкембе. Имам паласки. А пък краката ми са кльощави, но това е друг клон от историята на моята непълноценност.

— Затова ли дойде тук?

— Омръзна ми да блъскам. Колкото повече мангизи печелех, толкова по-малко време имах да ги харча. Един ден разбрах, че бачкам не за мен, а за банковата си сметка, теглих една майна на всичко, добри хора ми помогнаха и дойдох тук.

— Но дойде и заради секса.

— Така си е.

— Обаче?

— Какво обаче?

— Май нещата с оная работа не са се променили?

— Абе нямам подход. Липсват ми първите седем години в сексуалното възпитание. И останалите трийсет и девет.

— Защо?

— Слушат ти се страхотии? Добре. Знам, че трябва да съм отворен, самоуверен, знам, че трябва да съм пич, правя го, обаче не се получава. С толкова мадами съм опитал. Хайде, ония в Града са загубени патки, обаче и тук не се получава. Направо вече си мисля, че причината е в мен!

— Спокойно, и при мен не се получава.

Шефа се оживи.

— Как не се получава? Я какъв си строен, горе-долу красив, сигурно си виждаш пръстите на краката без да се навеждаш много напред, мадамите трябва да ти се лепят!

— Няма такова нещо. Наскоро поканих една колежка от видеопаметта. Вечеряхме заедно, после отидохме у нас да слушаме музика. Наистина й пуснах музика и тя ме даде под съд.

— Не й ли налетя?

— Ами чудех се как точно да подходя…

— Имал си късмет, можела е да те застреля!

— Осъди ме. Глоба и затвор условно.

— Леко си се отървал.

Шефа се измъкна от спалния чувал, седна и започна да си обува разкривените обувки от змийска кожа.

— Знаеш ли какъв е нашият проблем? — каза той — Несъответствието между тяло и дух. Аз съм дебел, обаче се чувствам плейбой. Ячко е кльощав, обаче се чувства як катил. При теб също нещо е подменено.

— Какво?

— Не зная. Обаче откъдето и да те погледна, има подмяна на това, което би трябвало да бъдеш с това, което си.

— Хайде, кажи какво не съм.

— Не искам да те обиждам, братче.

— Давай, не ме жали.

— Ти си готин, обаче се чувстваш неудачник.

Пикселът обмисли думите му.

— Може и да си прав.

— Прав съм. Има такива пичове като теб. Родени да бъдат неудачници. И това ви харесва, мамка ви, въпреки че не го осъзнавате!

— Нещо не ми се връзва, Шефе. Не се чувствам особено щастлив.

— Така трябва. Елементарен защитен механизъм на твоята същност. Ако си щастлив, няма да си неудачник.

— Значи за да бъда щастлив не трябва да бъда щастлив?

— А така. Гадна работа, братче. Няма спасение. Да си мъж, който има женско самосъзнание, сменят ти пола и си готов. При нас обаче няма измъкване.

— Ти би могъл да опиташ с липосукция. Някаква диета. Спорт?

— Опитвал съм. Много е гадно. И не помага. Природата си знае работата, не може роденият да носи шкембе да бъде фотомодел.

— Ами дядо Матей?

— Какво дядо Матей? Той може да ми помогне само с ракийката си и го прави, жив да е.

— Не, каква е неговата подмяна?

— При дядо Матей няма подмяна. Подходящ дух в съответното тяло, това е той.

— Значи има начин да бъде така, но ние с теб не го знаем.

— Ти не се сравнявай с дядо Матей.

— Защо, с какво е по-различен от нас?

— Той не е човек.

— Как така?!

— Е така. Поне не е човек като нас с теб.

— Какъв е — робот, извънземен, нещо още по-засукано?

Шефът се стегна, загледа се в обувките си.

— Нещо много разпитваш за него — каза той.

Пикселът беше на същото мнение. Набързо прехвърли през главата си какво би могъл да каже. Избра истината.

— Има нещо в него. Интересен ми е.

— И на мен ми е интересен — Шефа стана и се протегна. — Хайде да отидем да изпием по една ракия! — предложи той.

Отидоха.

Седяха в бараката на дядо Матей, край разчистения край на масата.

Хакерът взе бутилката и каза:

— Мнозина сравняват въздействието на моята ракия с полов акт между питбул и булонка, но те не са съвсем прави — ако булонката се подмени с хамстер, картината става напълно правдива.

Той сипа в чашите на двамата. Ракията бе жълтеникава, лееше се меко като фино машинно масло.

— Тази от какво си я сварил, дядо Матей?

— Предимно от сливи. Имаше и ябълки. И някакви други компоти. Наздраве!

Отпиха. Ракията премина през гърлото му като лава през зрели жита и 1D4C00 побърза да замези с кисело зелено доматче.

— Пивка! — успя да каже той с почти нормален глас.

— Моята ракия винаги е пивка, независимо от какво съм я сварил. За рождения ден на Ячко сварих ракия от телешко месо, много беше гадна, ама страшно пивка.

Пикселът взе бутилката, разклати я с въртеливи движения и се загледа в синджира от мехурчета, който се появи на повърхността й.

— Колко градуса е, дядо Матей?

— Не зная.

— Премери я?

— Невъзможно, спиртомерът не потъва в нея.

1D4C00 пак отпи, но този път задъвка миниатюрна кисела краставичка. Избра я специално, лапна я не за да спаси живота си, а заради вкусовата комбинация. От известно време насам от втората глътка нататък ракията на хакера се държеше с него като приятел, а не като увлечен в заниманието си садист. Сигурно вече й бе навикнал, а сигурно си казваше думата и практиката с водка в бар „RGB“.

— Не бързай, новобранец, не сме седнали да се натряскаме, а да пием ракия и да се наслаждаваме на времето — дядо Матей вдигна чашата си и заразглежда ракията срещу светлината. — Научи се да разтягаш времето.

Хакерът отпи, задържа примижал ракията в устата си, после я преглътна. Замези с маринован чесън.

— След човека времето е най-податливата на манипулация материя — каза той дъвчейки. — Кажи ми, новобранец, защо не носиш часовник на ръката си?

— В десния долен ъгъл на виртуалния ми компютърен екран има часовник.

— Защо мишлето влезе в капана? Защото за негово улеснение някой бе поставил вътре сиренце. Обаче истината е, че така ти улесняваш свинете. Много по-лесно е да се манипулират виртуалните часовници. Преди много векове човек е поглеждал часовника на кулата на замъка и си е казвал „О, единайсет и половина, а моят показва дванайсет!“ Човекът сверява часовника си, защото часовникът на кулата е верният. После са започнали да предават точно време по радиото. „Часът е единайсет и трийсет“ казва говорителят, ти си поглеждаш часовника и виждаш, че е избързал. Сверяваш го и работиш половин час повече до обедната почивка. Плащат ти за осем часа, но ти работиш осем и половина или девет, или колкото реши Този, Който Казва Колко Е Часът.

Хакерът отпи от ракията си, преглътна бавно, замези.

— Толкова ли сме глупави, та не усещаме, че ни манипулират? — попита 1D4C00.

— Усещаме, разбира се. Я си помисли колко пъти си казвал „Ей, как се точи това време!“ Или „Ей, кога мина това време?!“ Времето си върви равномерно, обаче Този, Който Казва Колко Е Часът е решил, че трябва да поработиш повече или че много си се заседял на чашка с приятели.

— Кой точно решава това?

— Баровците от Управителния съвет определят принципите, по които ще се променя времето. Променя го софтуер, инсталиран в Сървъра, но това са технически подробности. Важни са принципите, те са: човек трябва да работи колкото се може повече и да пречи колкото се може по-малко.

— Гадна диктатура!

— Мисли с единици и нули. Хората сме прекалено много. Въпреки Призива за ограничаване на раждаемостта всяка година се увеличаваме с по няколко милиарда. Хората трябва да са непрекъснато под напрежение за да не мислят за глупости и да са непрекъснато заети за да не вършат глупости. Китайската стена не е спряла нашествениците, но в Китай са знаели как да създават много работа на големи маси хора за продължителен период от време и затова империята им е просъществувала хилядолетия. Пирамидите също са шедьовър, илюстриращ успеха на управленския принцип „много труд за много хора“.

— Само че пирамидите наистина са гробници на фараони.

— Те са примамки. Истинските мумии и богатства са скрити в тайни гробници, които не се виждат. Кой е толкова глупав да се скрие насред голата пустиня в огромна постройка, която се вижда от километри и даже от околоземна орбита? Не, новобранец, ще разбереш и оцениш гениалността на пирамидите само ако мислиш като администратор.

Дядо Матей отпи от ракията и замези с кисело чушле.

— Как можем да оцелеем? — каза той дъвчейки — Обществото ни е толкова развито, че са необходими манипулации на времето. Работиш дванайсет часа, но според часовника са минали само осем. Висиш в бара няколко часа за да отпуснеш нервите, но истината е, че си ударил набързо няколко питиета. Спиш десет часа, но според часовника са само пет и започваш да гълташ приспивателни. Как, мислиш, е постигната тази висока продължителност на живота? Скъсяваш денонощието с двайсет процента и реално изживените деветдесет години стават виртуални сто и осем.

Чашите бяха празни, хакерът ги доля със сигурна ръка.

— Много е важно за свинете времето да тече различно в различните моменти и за различните хора — каза дядо Матей. — Ако времето тече равномерно и еднакво за всички, светът ще стане ясен и разбираем, ще е възможно да се схване структурата му. Когато светът е разбираем, щом усетиш логиката му, можеш да го променяш по желания от теб начин. Системата не иска промяна, затова големите клечки от Управителния съвет поддържат хаоса.

1D4C00 имаше много въпроси за времето, големите клечки и Системата, но след около двеста грама ракия лицевите му мускули бяха вече безнадеждно парализирани, а езикът му имаше свои си планове, различни от неговите. Затова пикселът се намести по-стабилно на стола си, чукнаха се с дядо Матей и двамата заразтягаха мълчаливо времето, пийвайки ракия на малки глътки.

Пикселът вървеше между купчините старовремски превозни средства. Носеше две туби с ракия, която хакерът току-що бе сварил от ягодов конфитюр.

Иззад един ръждив двуетажен автобус изскочи Ячко, сграбчи го за реверите и опита да го завърти за да го блъсне в автобуса, но не успя. Отдръпна се назад, извади от джоба си швейцарското ножче и започна да отваря голямото острие.

— Ячко, добре ли си?!

— Ти що подпитваш за дядо Матей? — онзи насочи ножа към него. — Агент ли си?

— Не съм. Прибери ножа.

— Няма да ми казваш какво да правя! А докажи, че не си агент!

— Ти как ще докажеш, че съм агент?

— Разпитваш за дядо Матей. Стой далече от него!

— Ячко, ще се порежеш.

— Шубето, а? Виж кво, агентче, докато аз съм бодигард на дядо Матей, няма да го хванете!

— Ти си бодигард на хакера?

— Пак много разпитваш! Изчезвай оттука докато си цял!

— Ячко, хайде да пием по едно и да се разберем като хора!

Пикселът остави тубите на земята и започна да отвинтва капачката на едната.

— На служба не пия!

1D4C00 завинти обратно капачката и се изправи.

— Поне прибери ножа, че си опасен.

— Ти хич не знаеш колко съм опасен!

Ячко прехвърли ножа в лявата си ръка, после пак в дясната. Усмивката му бе ужасна.

1D4C00 реши, че е време да прекрати бурлеската. Сграбчи Ячко за китката, стисна с всичка сила, онзи простена и изпусна ножа. Пикселът се наведе и го вдигна, като внимаваше бодигардът да не го ритне. Ячко с насълзени очи разглеждаше травмираната си ръка.

— Щеше да ми строшиш китката бе, гад!

Ячко изведнъж протегна ръце и скочи. Върху пиксела се стовариха 58 килограма мускули и ярост. Той се отръска от нападателя и отстъпи.

— Хайде стига, Ячко — 1D4C00 затвори ножчето и му го подаде. — Моля те, прибери ножа и нека да поговорим нормално.

Онзи неубедено пусна ножа в джоба си.

— Сигурен ли си, че не искаш да пием по едно? — пикселът делово посочи тубите.

— Не искам.

— Твоя воля. Чуй ме хубаво: разпитвам за хакера, защото ми е интересен. Сигурно и на теб ти е интересен, щом се въртиш около него, значи знаеш за какво говоря.

— На теб пък що ти е толкова интересен?

— Поради три причини. Първо — досега не съм срещал хакер. Второ — харесвам ракията му. Трето — ей така, интересен ми е. Ясна ли ти е картинката?

— Много ми е ясна картинката, агентче, обаче внимавай — дебна те.

— За последен път ти казвам — не съм агент, пиксел съм — 1D4C00 изведнъж се сети, че след като е загинал в бомбен атентат, сигурно на неговото място във видеопаметта вече са назначили друг човек. — Бях пиксел. Сега съм 1D4C00, не агент, просто 1D4C00.

Пикселът („Вече бивш?!“) намигна на Ячко, усмихна му се, доколкото можа и като взе тубите, продължи пътя си между железариите.

Този ден пиеха ракия от сливи. Хубава. С малко повече въображение можеше да се усетят вкуса и аромата на плода.

1D4C00 замези и попита:

— Дядо Матей, според теб къде се намираме?

— Не е важно къде се намираме, а какво е нашият свят — отговори хакерът.

— Какво е нашият свят, дядо Матей?

— Нашият свят е backup копие на реалния свят.

— Значи ние се намираме в backup копие на реалния свят?

— Ние сме backup копие на реалния свят.

— Значи истинският свят изглежда така?

— В даден момент е изглеждал така.

— А как изглежда сега?

— Когато се обнови информацията ще разберем.

— Кога ще се обнови информацията?

— Когато Този, Който Работи На Компютъра реши да запази файла.

— Кой е той?

— Не зная.

— Господ?

— Няма да сбъркаш, ако го наречеш така.

— Ами Природата?

— Казах ти: Природата е софтуер, създаден да изпълнява определени задачи. От време на време постигнатият резултат се съхранява, за да може при авария да се възстанови.

— Каква авария може да стане?

— Астероид пада на земята и я прави на нищо. Рестартираш системата, зареждаш запазеното състояние и продължаваш оттам, докъдето си запазил последния път.

— Ами ние?

— Backup копието влиза в работа, когато нещата са тръгнали в посока, която води до нежелан резултат. Примерно надпреварата във въоръжаването стига до критичния предел, след който връщане назад няма и рано или късно оръжията за масово унищожение ще влязат в употреба. Тогава се зарежда копието, което е направено в по-ранен етап, прави се малка корекция на променливите, единият политически лагер изведнъж се разпада и изпълнението на задачата продължава.

— Дядо Матей, мисля си нещо…

— Казвай смело.

— Много е удобна тази теория. Каквато и глупост да направим, светът може да бъде възстановен.

— Природата си знае работата. Абе, новобранец, човек като пише писмо на баба си и от време на време го запазва заедно с backup копия, та какво остава когато се развива цял свят. Сигурно искаш доказателства? От теб зависи дали ще ги видиш. Помисли: защо Александър Македонски умира така внезапно? Млад, здрав, триумфиращ победител и изведнъж го няма. Не е логично. Освен ако не предположим, че Този, Който Работи На Компютъра в един момент е решил да запази работата си, натиснал е Ctrl+S и информацията в нашето backup копие на света се е обновила.

— Излиза, че историята е много по-дълга, отколкото ние я знаем?

— Да, не ни е известно как се е развивал светът в периода между предпоследното и последното запазване на информацията, известни са ни само резултатите и по тях можем да гадаем какво се е случило.

— Добре, но…

— Чакай малко…

Чашите им бяха празни и хакерът наля отново.

— Запомни, новобранец, мисленето е като пиенето — прекалиш ли с него, после те боли главата.

Чукнаха се. Отпиха. И направиха най-важното в конкретния исторически момент — замезиха.

Един ден 1D4C00 се сети, че е твърде възможно майка му да е видяла в новините атентата в метрото и името му сред загиналите и веднага изтича при хакера.

— Дядо Матей, трябва да пратя имейл!

Хакерът го настани пред един компютър и защрака с мишката за да стартира пощенската програма.

— Значи наистина мишката става и за придвижване на курсура?!

— Компютърните мишки стават за всичко.

— Как да работя с тази клавиатура?

— Както с виртуалната, само че пишеш с твоите пръсти, а не с виртуални.

1D4C00 закълва по клавишите с един пръст. Успя да въведе адреса. Започна писмото с шегата за преувеличените слухове за неговата смърт. Добави няколко мили думи, като вече пишеше с два пръста. Прищя му се да й разкаже къде е и с какви хора живее сега, но не го направи за да не насочи агентите, които сигурно следят пощата на майка му. Добави още малко мили думи. Накрая сложи анимирана роза, която пищно разцъфва. Изпрати писмото, но не се успокои.

Отново закълва по клавишите, въведе адреса на получателя (pixel1D463F@global.net), адреса на подателя (pixel1D4C00@global.net) и темата на писмото („Липсваш ми“). Спря. Какво да й напише? Искаше му се да й разкаже за онази тяхна злополучна среща, за да види нещата през неговите очи. Струваше ли си обаче да се връща към отминали неща? Искаше му се да й разкаже за тяхното бъдеще, за една среща, която тепърва им предстои. Имаше ли обаче бъдеще за него? 1D4C00 натисна бутона „Send“ и й прати празно писмо.

Хакерът му подаде чаша със студена ракия и седна до него, като сложи до клавиатурата чинийка с кисели краставички.

— Наздраве, новобранец.

Чукнаха се, отпиха, замезиха.

— На кого писа?

— На майка ми.

— Защо?

— За да не се тревожи за мен.

— Смяташ ли, че тя се тревожи за теб?

— Как няма да се тревожи, нали ми е майка!

— Дали това наистина е майка ти?

— А кой да е?

— Бот.

— Бот?!

— Програма, която имитира поведението на човешко същество.

— Знам какво е бот.

— Тогава какво не ти е ясно?

— Според теб аз нямам майка?

— Имаш, разбара се, но от кога не си я виждал?

— От Коледа.

— Когато я видя по видеоканал, нали?

— Да.

— Видеочат с бот.

— Точно такава си беше, каквато я знам винаги.

— Откога не си я виждал на живо?

— Откога… От тържеството при постъпването ми в академията. На дипломирането присъства по видеоканал.

— Защо?

— Беше на екскурзия в дъждовната гора в Сибир.

— Спомни си друг път кога си я виждал.

— Много пъти.

— В детски ясли бил ли си?

— Естествено.

— В детска градина?

— Как иначе, майка ми също правеше кариера.

— В училище как беше?

— Виждахме се вечер за малко преди лягане и сутрин за малко след ставане.

— Спомняш ли си в кой момент се отчуждихте?

— Няма такъв момент.

— Защото никога не сте се сближавали. Единственото сигурно нещо е, че тя те е родила. Оттам нататък не е ясно в кой момент са я заменили с бот.

— Защо?

— Защото човек има нужда от майка.

Хакерът доля в чашите.

— А може би целият този свят е бот, създаден от някого? — каза той.

— От Господ?

— Защо да намесваме Господ? Може да е бил Робинзон Крузо, който все е чакал, а Петкан все не е идвал и накрая това му е омръзнало?

— Значи според теб светът ни е бот, създаден от някой, който не е искал да бъде сам? Това е прекалено елементарно предназначение на един свят!

— А кой е казал, че светът трябва да има сложно предназначение?

1D4C00 не успя да измисли друг отговор на този довод, освен универсалния:

— Наздраве! — каза той, надигайки чаша.

Отпиха, замезиха и срещата им продължи в тази посока.

Празнуваха рождения ден на LaMeR 001.

Около грамадната маса в бараката на хакера седяха двайсетина човека. Компютрите бяха посбутани към средата й за да има място за чашите и чиниите. Начело на масата беше рожденикът, с китара.

Кратко съдържание на купона до този момент: в началото бяха наздравиците, после изядоха охладен щраус гигант, отмъкнат от склад Юг–12 и изпечен в гигантски газов грил, след това продължиха на ракия и туршия, по някое време LaMeR 1001 взе китарата си и пя популярни сред присъстващите песни, на които те с удоволствие пригласяха, но преди около час той реши, че инструментът му се е разстроил и сега го настройваше, клатейки се на стола си. Около него бяха най-върлите любители на музиката, които му даваха добри съвети и верен тон с прегракнали гласове.

Пиксел 1D4C00 беше до дядо Матей. От другата му страна седеше Ячко, който до към полунощ го дебна като орел да не направи нещо на хакера, а сега спеше, положил лице в мазна чиния.

1D4C00 забеляза, че хакерът чертае с пръст по масата.

— Какво правиш, дядо Матей?

— Проверявам една научна теория, която ми хрумна преди малко.

Той размести чиниите, взе буркан със сол, изсипа го на масата и подравни повърхността с длан.

— В началото на купона бяхме дванайсет, постепено станахме трийсетина, сега сме осемнайсет — хакерът взе вилица и с върха й начерта в солта координатна система — По вертикалата отбелязваме броя на присъстващите на купона, по хоризонталата отбелязваме времето. Запомни формата на получената графика.

1D4C00 се наведе над солта, после кимна:

— Запомних я.

Дядо Матей подравни с длан солта и пак започна да чертае отгоре й:

— Сега правим нова диаграма. По вертикалата пак отбелязваме броя на купонджиите, но този път по хоризонталата нанасяме количеството изпита ракия. Погледни сега получената диаграма и ми кажи същата ли е като предишната или не е същата.

Пикселът хубаво огледа диаграмата.

— Абсолютно същата е, дядо Матей.

— Следователно, новобранец, можем да направим важен научен извод — на купон времето и ракията са взаимозаменяеми.

1D4C00 се опита да се замисли над този постулат, но не успя.

— Не съм в състояние да обмисля теорията ти, доста съм пил, дядо Матей.

— И аз не съм, защото и аз доста съм, новобранец, обаче утре ще съм. Сутринта като видя диаграмата и ще се сетя…

Хакерът се разхълца, взе очукана тенекиена кана с вода и я надигна.

Пикселът пак се загледа в групичката около китариста. Беше му направило впечатление как Шефа, очевидно фалшиво, проявява интерес към песните, дори самият той пее, обаче всичко е за да се натиска на висока мургава девойка с едър кокъл и гърди като 21-инчови CRT монитори. Момичето се правеше, че не усеща как той я поприхваща тук-там, но според пиксела май не й беше приятно. Шефа му бе симпатичен, но комбинацията от малките часове на денонощието и около 400 грама ракия изостряха пределно неговото чуство за добро и зло и той се питаше дали да не се намеси.

Насочи вниманието на хакера към грозната гледка и го попита:

— Дядо Матей, дали не трябва някой да се намеси?

— Не трябва. Когато Шефа започне да прекалява тя самата ще се намеси.

— Според мен той вече прекалява, обаче тя не го спира.

— Притеснява се, че ще развали купона.

— Сега той разваля купона с тези натискания! Някой трябва да го спре!

— Той сам ще спре, когато получи прозрение.

— Кога ще получи прозрение?

— В момента, в който тя му залепи шамар.

Пиксела си представи картината и усети злорадо задоволство. Наслади му се за миг, след което го напъди възмутен. Запита се дали след това той самият не би имал някакви шансове при девойката. Честно и почтено си отговори отрицателно.

Отпи от ракията си. Изобщо не усети градуса й, но въпреки това тя влизаше трудно като войнишки крак в пантофката на Пепеляшка.

— Дядо Матей, аз се понапих — каза 1D4C00, отпусна се на стола и задряма.

— Щастлив е учителят когото ученикът му е изпреварил! — вдигна чаша хакерът.

Той спокойно доизпи ракията си, стана, с достолепна, почти маршова крачка отиде до желязното легло в ъгъла, легна с лице към стената и заспа като бебе.

Дядо Матей седеше пред любимия си праисторически лаптоп (процесор 8086 на 8 Mhz, 640 Kb RAM, две флопита по 720Kb, без твърд диск, монохромен екран CGA 640х200) и играеше на шах с „Chessmaster 2000“.

Пикселът го изчакваше търпеливо да си довърши играта, пийвайки ракия. Мързеше го да иде да си вземе някакво мезе, затова само отпиваше по малко вода. Така ракията не вървеше, но нима винаги трябва да ни е лесно?

Компютърът засвири победна мелодия, на екрана му се изписа „You are checkmated!“. Дядо Матей го изпсува на твърд диск, рестартира го садистично и отиде да си вземе чаша.

1D4C00 му наля от шишето от шампоан, в което бе ракията този път. Хакерът отпи и се намръщи.

— Защо не си взел студена ракия от хладилника?

— Взех, ама се стопли докато ти играеше и ме домързя да стана, дядо Матей.

— Това е добре. Човешкият организъм има нужда от мързелуване. Да вземем за пример Шефа: в града е бил голяма клечка, скъсвал си е задника от работа за да стане още по-голяма клечка, печелел е добре, обаче не е имал възможност да мързелува и е стигнал на крачка от нервния срив. Добре, че един ден лампата му е светнала, захвърлил е всичко и дойде при нас. Тук може да мързелува спокойно толкова, колкото изисква организмът му.

— Ама той само това прави?

— Наваксва си. Искаш ли мариновани лукчета?

— Искам, ама аз ще взема, ти си стой, дядо Матей.

— Аз ще взема, ти мързелуваш.

Хакерът донесе чиния с лукчета и две вилици. Ракията веднага стана по-сговорчива.

— Питам се, дядо Матей, къде е реалният свят?

— Знам ли.

— Дали не е в космоса?

— Със сигурност е някъде в космоса.

— Не, имам предвид, че може ние да сме тук, на земята, а реалният свят да е на космически кораб в космоса. Обаче по-вероятно ние сме на космически кораб, а реалният свят е на земята.

— Може да е оттатък стената.

— Как така?

— Винаги, когато отваряш за първи път някоя врата, може да се окаже, че тя води в реалния свят. Или пък, че през нея ще напуснеш реалния свят.

— Искаш да кажеш, че това тук е реалният свят?

— За нас — да. А също и за другите backup копия, които са след нас.

— Копията са верига?

— Природата е твърде сложна и важна програма, за да има само едно ниво на undo.

— Според теб възможно ли е нашият свят да е първото ниво?

— Да е самата информация, а не архивно копие? Всичко е възможно.

— Тогава защо Александър Македонски умира внезапно? Нали така става в копието при запазването на информацията?

— Или в оригинала при възстановяването й. Походът му на изток е довел до нежелани резултати, информацията за света е възстановена от копието, след което на променливата Александър Македоски е присвоена стойност нула и работата на програмата продължава към създаването на променливата Марко Поло.

Пикселът замислен отпи от ракията.

— Звучи достоверно, дядо Матей.

— Така е.

— Чудя се как ги измисляш всичките тези неща!

— Това не са измислици. Това са теоретично обосновани, но недоказани факти. Всеки може да ги установи сам, ако знае как.

— Как става това?

— Като изучаваш света.

— Как?

— Светът се изучава чрез наблюдение и анализ. Наблюдението включва гледане, слушане и четене, анализът включва обмисляне и фантазиране.

1D4C00 обмисли думите му. Представи си как самият той дълги години изучава света докато един ден стане като хакера дядо Матей.

— Дядо Матей, какъв си бил преди да дойдеш тук?

— Сега това няма значение. Сега важното е, че ракията е прекалено топла, а в хладилника няма друга. Ще ида да взема от кухнята студена, а ти приключвай с мързелуването и сипи още туршия.

За да бди денонощно над хакера, Ячко спеше в спален чувал, поставен на бетона пред входа на бараката на дядо Матей, така че всеки, който искаше да влезе или излезе, трябваше да го прескочи. Наблизо си бе направил кът за бодибилдинг, в който неохотно пускаше да тренират и други хора.

1D4C00 помпаше бицепсите си с две големи зъбни колела. Можеше спокойно да се натовари, без да се притеснява какъв ще стане пулсът му. Правеше третата серия след загряването и вече бе приятно изпотен.

Видян гол до кръста, Ячко представляваше любопитна (от гледна точка на анатомията) и покъртителна (от гледна точка на бодибилдинга) гледка. Той лежеше на дебело парче стиропор и се мъчеше да повдигне железен лост, тежащ около 20 килограма. До главата му стоеше девойката на име Annnnna, която посрещна 1D4C00 на покрива във вид на медицинска сестра, но сега тя имаше квадратна челюст и нямаше бюст. Като гледаше бицепсите й, пикселът бе сигурен, че от нейното ръкостискане Конан Варваринът ще приклекне.

— Хайде, Ячко! Давай, пиле шарено! — подвикваше тя, готова при нужда да подхване лоста.

Ячко напъваше нагоре, бе отлепил лоста от гърдите си, издигаше го като на забавен кадър, но ръцете му трепереха и явно бе към края на силите си.

— Дръж! — изпъшка той.

Annnnna улови лоста и той се отпусна, дишайки тежко.

— Ше го вдигна! Няма начин да не го вдигна!

— Дръж здраво! — изкомандва девойката — Стегни мускулите!

Тя улови лоста с две ръце с обратен захват и започна да го вдига и сваля, заедно с вкопчилия се в него Ячко.

— Annnnna, що ги правиш тия работи?

— Дръж се! Така натоварваме раменния пояс, бицепсите, предмишниците, също коремните и гръбните мускули, бедрата и подбедриците.

На двайстия път Ячко се пусна и задъхан заразтрива китките си.

— Обърни се по корем!

Annnnna остави лоста и започна да мачка раменете и врата му.

— Боли!

— Така трябва!

1D4C00 приключи серията и остави зъбните колела. Задиша равномерно за да нормализира пулса си.

— Шефа е прав, че няма нищо по-мъчително от спорта — подхвърли той.

— Свиня! — изпъшка Ячко.

— Ти да не мислиш, че той не е блъскал гладиатора? — каза Annnnna — Как ще стане шеф в Града, ако не е изглеждал добре.

— Бил е дебел.

— Важното е другите шефове да виждат, че се старае. Даже така е по-готино: „аз съм дебел, ама искам да се променя“.

Annnnna започна да прави нещо, което според пиксела е било изобретено от Инквизицията — набираше с ловки пръсти по малко от кожата на кръста на Ячко и я дръпваше рязко, предизвиквайки ужасяващо пращене. Въпреки че бе замижал обречено, онзи понасяше манипулацията учудващо добре.

— Той затова е избягал от Града — каза той. — Кльопачката е надделяла.

— Писнало му е да тренира — обади се инквизиторката. — Виждал съм такива типове. Уж тренират, обаче — не. Предатели!

— Може би е търсел прост живот? — каза 1D4C00.

— Знам го аз тоя прост живот! Ядеш, пиеш, спиш и за нищо не ти пука! Как може да се отпуска така! Няма грам амбиция! Трябва да действаш! Трябва да захапеш някаква цел и да не я пускаш, докато не окачиш скалпа й на колана си!

— Така те искам, пиле! — Annnnna залепи оглушителен шамар на кльощавия задник на Ячко, после сграбчи единия му крак и го сви нагоре — Отпусни се сега да не взема да ти скъсам някой мускул!

Ячко притихна като зайче пред фарове докато Annnnna натискаше крака му.

— Как е дошъл тук, знаете ли?

— Знаем, ами, нали ние го посрещнахме! — не се стърпя Ячко.

— Подкупил е водопроводчик и той го доведе — каза девойката.

— Водопроводчик?! Ама какво пък, всеки човек си има цена.

— Ти внимавай кво говориш за водопроводчиците — обезпокоително спокойно каза Annnnna.

Ячко го гледаше мръсно.

— Ти да не си била водопроводчик? — сети се пикселът.

— Няма бивш водопроводчик — каза Annnnna.

— Разкажи ми за себе си.

— Ти нещо много подпитваш! — изръмжа Ячко.

— Остави го — Annnnna заизвива другия му крак. — Дядо Матей ми плати за да дойда при хакерите. Трябваха му водопроводчици. Хареса ми и сега съм тук без пари.

— Защо остана?

— Щото ми хареса, кво повече от това?

— Горе сигурно са те писали загинала в атентат.

— Стандартна процедура.

— Много е удобно хората да не изчезват, а да загиват в атентати.

— По-лесно се обяснява защо ги няма. Обаче и много народ наистина загива в атентатите. Знаеш ли колко колеги си отидоха покрай тия бомби в канализацията!

— Обаче ти си тук?

— Що?

— Нали хакерите слагат бомбите.

— Глупости! Знаеш ли що народ има зъб на Града или просто обича да прави мръсно!

— Прекаляваш, момченце! — изръмжа Ячко — Хакерите разбиват програми, променят алгоритми, командват парада и си правят веселото, обаче истински хакер никога няма да си изцапа ръцете с пластичен експлозив! Не можеш да ни лепнеш тая гнусотия!

— Нищо не искам да ви лепна. Идвам от Града и знам това, което се знае в Града.

— Тогава бързо учи кое как е, щото някой път пак като изтърсиш глупост, може да не съм на кеф и да ти се случи случка — Annnnna стана. — Я се надигни бе, пиле шарено!

Ячко се изправи, мърдайки предпазливо.

— Всичко ме боли. Звяр си, Annnnna!

— По-гот е от секса, нали! — девойката го сграбчи с две ръце за ушите и впи яки устни в неговите.

Пикселът легна на земята и започна да прави коремни преси.

Пиксел 1D4C00 нахлу в бараката на дядо Матей, в едната си ръка държеше остатъците от книга, с другата придържаше панталона си.

— Дядо Матей, съсипали са хубавата книга!

— Чакай малко… — изпъшка хакера, без да откъсва поглед от екрана на компютъра и пръсти от клавиатурата му.

Пикселът от опит знаеше, че в такъв момент е най-добре да изчака, като приключи заниманието си, хакерът ще му обърне внимание. Той остави книгата на масата, загащи се и си закопча панталона. Седна и пак взе книгата, разгърна я.

Всъщност това не бе цяла книга, а само кориците й. Авторът бе някой си DJ Boni M, книгата се казваше „Дон Кихот и Нео — два сблъсъка с нереалността на реалността“. 1D4C00 пак се зачете в написаното на задната корица:

„Пичове! Откакто съществува човечеството, хората са усещали, че нещо не е наред с тоя свят, мамка му! Мъчели са се да открият какво е то. Някои са успели. На тях е посветена тази книга.

Кво ви чака, ако вземете, та я прочетете?

В първата глава ще докажем, че машините винаги са били нашият основен враг. Независимо дали са прости (вятърни мелници) или сложни (компютри) машините превръщат хората в свой обслужващ персонал.

Във втората глава ще разгледаме ролята на информацията и носителите (книга или телефон), чрез които тя достига до героя.

В третата глава ще кажем по нещо за спътниците в борбата (Санчо Панса и Морфеус, Дулсинеа и Тринити).

В четвъртата глава ще хвърлим едно око на основния парадокс в двубоя на хората и машините — за да сразят машините, хората използват машини (копие, меч, бръснарски леген, автоматично оръжие, екзоскелети), а машините се борят срещу хората посредством хора (Рицарят на бялата луна, Шифър). Особено внимание ще обърнем на опитомения поробител — конят Росинант (защо домашните животни са поробител няма да ви обяснявам, за тая работа питайте пейзаните) и корабът «Небуканезър».

В петата глава ще разгледаме образа на врага (великани и агенти).

В шестата глава ще сумираме резултатите от борбата (Нео ослепява, Дон Кихот рита камбаната, машините бълха ги ухапала) и ще се запитаме струвало ли си е героите да тръгват в тази битка, вместо да седят и да си драпат на спокойствие топките като всички останали.

Е тва е. Да вземете да прочетете хубавата книга, пък белки ви влезе нещо у главите прости!“

Пикселът се загледа в снимката на автора на задната корица (негър с риза-хавайка и прическа „раста“ е прикован с вериги към микс-пулт с четири грамофона) и се зачуди защо точно той е написал тази книга.

Дядо Матей приключи играта на „Digger“ с резултат 12 345 922 точки. Отпусна се назад на стола, триейки очи.

— Нуждая се от малка ледена ракия — въздъхна той.

— Дядо Матей, защо си допуснал твойте хора да си трият задниците с толкова важна книга!

Хакерът се протегна и 1D4C00 му подаде кориците, той ги разгледа, прочете текста на гърба на книгата.

— Звучи ми интересно — каза дядо Матей.

— И на мен! Обаче не мога да я прочета! Защото книгата беше в тоалетната!

— Знанието ми е скъпо, но тук просто нямаме автоматични бидета както в Града.

— Можехте да използвате друга книга!

— Посочи ми коя?

Пикселът огледа хилядите книги, натрупани по ръждивите рафтове покрай стените.

— Не зная.

— И аз. Кой съм аз, че да определям коя книга е безценна и коя става за задни цели? — хакерът стана и се протегна — Не страдай, новобранец, ще ти кажа кой е убиецът.

— В смисъл?

— Сервантес и братя Ушаковски са били на крачка от истината. Не са я направили, иначе сега щяхме да знаем, че нещата опират до едно — този свят не е създаден за хората, този свят е създаден за всичко живо, всичко неживо и за идеите. Това ми каза преди много години един скитащ философ в миризлив бар някъде в Канада. Тогава не спорих с него. Няма да направя това и сега.

— Защо?

— Първо, защото съм съгласен с него и второ, защото сега ще изпия една малка ледена ракия с добре посолен зрял домат. Ти искаш ли?

— Искам — каза 1D4C00.

Дядо Матей отиде при хладилника, но преди да го отвори се обърна към пиксела и каза:

— Задачата на всяка книга е да размърда мозъка на читателя. Добрата книга може да направи това дори и след като е изпълнила несвойствени функции в тоалетната.

Дядо Матей се изправи с чаша в ръка. Ячко почука с вилица по тенекиеното си канче, то ясно изтрака, което му подсказа, че е празно и той побърза да го напълни с ракия. Всички, насядали около желязната маса в бараката на хакера се умълчаха.

— В началото бе Командният ред — каза дядо Матей. — Курсорът мигаше с безразлично търпение, винаги готов да реагира. Пишеш DIR, натискаш Enter и получаваш списък с файловете в текущата директория. Пишеш DEL, натискаш Enter и изтриваш който от тях си поискаш. С RD можеш да видиш сметката на цялата директория. Преди това обаче трябва да отговориш на съдбовния въпрос „Are you sure? (Y/N)“. Какво избираш — Y или N? В такъв момент усещаш как са се чувствали римските императори край гладиаторската арена в Колизеума, когато е трябвало да изберат накъде да насочат палеца си — надолу или нагоре. Ако си мекушав и избереш N, при флопи 360 Kb и никакъв твърд диск за нула време ще се задушиш. Ако избереш Y, всичко е окончателно — беше и го няма, „битове при битове, байтове при байтове, Enter“.

Командният ред бе изкуство, шаманизъм, алхимия. Какво е рецептата за приготвяне на философски камък пред командата ATTRIB +R +S B:\TEST.TXT? Трябва да си дръзнал да проникнеш доста навътре в досовските команди и да си имал търпението да ги изучиш, за да придобиеш силата да превърнеш обикновения текстови файл в системен, че и да го защитиш най-грижливо като го направиш достъпен само за четене.

Командният ред бе пробен камък. Ако го владееш, ти си част от групата на посветените. Ако ли не, стискаш в шепа омърляно листче, на което си записал заклинанието за влизане в текстовия редактор („Пиша cd texteditor и натискам Enter; пиша editor и натискам Enter“) и влачиш жалкото съществувание на грешник (вместо COPY пишеш ЪДЗЩ и половин час си гризеш ноктите и ругаеш тъпата машина, преди да се пресрамиш да звъннеш на приятел за да ти каже да натистеш Shift+Alt за да минеш на латиница), който прекрачва само в предверието на храма и тук треперейки в очакване на безмилостно съобщение за грешка, слуша отгласи от песнопеенията, достъпни в цялата си красота само за ония, които са вътре и улавя с ноздри само полъх от тамяна, който се кади около олтара.

Уви, надделяха те. С ред машинации тласнаха развитието на софтуера от командния ред към графичния потребителски интерфейс. Вместо да работиш с ума си като човек, трябваше да знаеш къде да щракнеш с мишката за да получиш банан. Задачите вече се изпълняваха в прозорци на принципа „една задача — един прозорец“. После се появи операционната система „Кашони“, основана на принципа „каквото ти липсва — търси го по кашоните“. Смени я операционната система „Камъни“, работеща на принципа „да спи зло под камък, ти си свари кафе“. Имаше още и още операционни системи, но не искам повече да ви губя времето с тях. Аз вдигам чаша и ви призовавам да пием за Командния ред, благодарение на когото компютрите бяха машини, потребителите бяха каста, а хората бяха хора и всеки си знаеше мястото.

Всички, с изключение на мъртвопияните, станаха и вдигнаха чаши, после отпиха.

— Страхотен тост! — каза Шефа, сядайки — Ако ме интересуваха компютрите, сигурно щях да пусна сълза.

1D4C00 замислено замези с маринован чесън.

— Дядо Матей — каза той, — ти по какво всъщност въздишаш? По старите компютри? Може би се бориш да се върнат 8-битовите машини?

— За нищо не се боря — отговори хакерът. — Просто някой трябва да държи под око цялата тази каша.

— Имам чуството, че си против прогреса.

— Не съм против нищо. Аз съм за достатъчната и подредена информация. Обаче колкото по-мощни стават компютрите, толкова по-голям е информационният хаос.

— Възможно ли е хакерите да не осъзнавате своята цел?

— Каква е нашата цел?

— Да спрете прогреса.

— Това пък откъде ти дойде в главата?!

— Разсъждавам на глас. Може би сте прави, може би наистина си струва да се ограничат малко нещата.

— Не можеш да спреш прогреса, новобранец. Как да кажеш на очовечаващата се маймуна „Не пипай камъка, виси си на дървото и яж банан, от това по-хубаво няма!“

— Поне можеш да опиташ.

— Тя веднага ще те прасне с камъка за да не й се пречкаш.

— Обаче ако ти си останал на дървото, ще имаш предимството да й говориш отгоре.

— Тя ще отсече дървото, ще го разбичи на дъски, ще си направи колиба, а кожата ти ще опъне на входа за да не й духа.

— Тогава може би е по-добре да пием за очовечаващата се маймуна.

— Това няма да е грешка. Наздраве, новобранец!

Отпиха. И незабавно замезиха.

Двамата с Шефа претакаха киселото зеле. Бяха на десетия бидон, оставаха им поне още два пъти по толкова.

Пикселът чакаше кофата, поставена под крана в долния край на бидона да се напълни, за да я излее обратно отгоре, Шефа му правеше компания.

Бидоните бяха пластмасови, опасно жълти, обозначени с череп, гарниран с два кокъла.

— Ние сме ги измили много добре от химикалите — успокои го Шефа.

Кофата се напълни, 1D4C00 затвори крана, вдигна я над главата си и я изля в бидона.

Отидоха при следващия бидон. Шефа извади от джоба си ръжено хлебче, разчупи го на две и му даде по-малкото парче. Задъвкаха.

— Шефе, ти ми беше казал, че дядо Матей не е човек.

— Заблудил съм те нещо. Човек е.

— Обаче ти каза, че не е човек.

— Не е човек като нас с теб.

— Какъв човек е тогава?

— Дядо Матей е дете, отгледано от асансьор.

— Стига, бе!

— Така е. Хакери ми казаха, че са ровили в архиви от онези години, случаят е бил описан в новинарските сайтове.

— Ти видял ли си ги тези архиви?

— Вече ги няма. Сигурно новините са изтрити от свинете когато са усетили, че някой души около случая. Или пък дядо Матей ги е разкарал. И кофата ще прелее.

Пикселът врътна крана, изля кофата в бидона и двамата отидоха при следващия.

— Разкажи ми за дядо Матей.

— Ти много разпитваш за него!

— Интересен ми е. На теб не ти ли е интересен?

— Интересен ми е, разбира се.

— Тогава ми разкажи за него.

— Добре, обаче да не се изтървеш пред Ячко, че аз съм ти казал.

— Нито дума, братче, заклевам ти се!

— Да знаеш, че ще отричам! — Шефа се огледа и каза — Майка му и баща му тръгнали да бягат от Града.

— Хакери ли са били?

— Пишело, че не, обаче ние сме сигурни, че са били големи хакери. Официалната версия е, че са побягнали заради бебето, било им второ, а по онова време мерките срещу нарушилите Призива за ограничаване на раждаемостта са били много по-сурови. Грабнали бебето и се качили на покрива на един асансьор, искали като стигне последния етаж, оттам да преминат на покрива на Града.

— Логично.

— Обаче ги хванали. По комуникаторите. Затова като дойде тук, дядо Матей побърза да махне твоя. Въпреки че е бил бебе, набило му се е в главата, че комуникаторът е опасен. Има и друга версия — че големият му брат, който е бил школник в училището за агенти, ги е предал.

— Хакера защо не са го взели с родителите му?

— По онова време бебетата са нямали комуникатори. Чантата, в която са пренасяли дядо Матей е била оставена зад мотора за отваряне на северната врата на асансьора и антивирусните не са я видели. Родителите му излъгали, че са го загубили по време на бягството. Хакерът останал на покрива на асансьора.

— Как е оцелял?

— Асансьорът го е осиновил. Казано по нашему, де, иначе в полунощ по време на self-теста локалният компютър е открил бебето, активирал е програмата „Add new hardware“ и хакерът е бил конфигуриран към асансьора. Компютърът е започнал да се грижи за него така, както за всяка друга система в асансьора, както е поръчвал машинно масло за подвижните части, грес за въжетата и чип DN12A486SX за микропроцесора на локалния климатик, така е прибавял в поръчката и стек бебешко мляко, пакет памперси и плюшено ноутбукче-възглавничка, което като го натиснеш по клавиатурата, казва „Искам RAM“.

Прелелият зелев сок оплиска обувките му и Шефа отскочи. 1D4C00 затвори кранчето, изсипа кофата в бидона и я постави под крана на следващия.

— Кой го е хранил, кой му е сменял памперсите?

— Манипулаторите. Какво прави манипулаторът, когато локалният компютър му подаде команда да смени изгоряла крушка на тавана на асансьора? Вади крушката от кутията, маха изгорялата крушка и на нейно място завива новата. А когато локалният компютър му подаде команда да нахрани бебето, манипулаторът вади шишето с мляко от опаковката, изчаква десет секунди да се самозатопли и го поднася към бебето, което оттам-нататък си знае работата.

— Колко време е бил върху асансьора?

— Седем години. Когато изгорял един от моторите за отваряне на вратите, дошла аварийна група и открила момчето. Предали го в сиропиталище към BIOS, защото родителите му били загинали при бомбен атентат в метрото. Програмистите, които се грижели за него в сиропиталището постепено го очовечили. Основата обаче се запазила.

— Каква основа?

— Първите седем години. Нали знаеш, че те са най-важните.

— Какво толкова е могъл да усвои на покрива на асансьор?

— През тези години единствените му забавления са били да лази между механизмите и да наблюдава как си взаимодействат или да гледа през някоя дупка тълпите хора долу в кабината. Когато влязъл за първи път в училище, дядо Матей не е можел да говори, да чете и да смята, но е знаел страшно много за хората и машините. Според образователните наредби е трябвало да отиде в психиатрична клиника, но брат му, който по това време вече е бил дребен началник в AntiVirus Scaner System, се е намесил и хакерът е тръгнал на училище заедно с другите деца. Схващал е адски бързо и след няколко години е станал първенец на класа. Когато е завършил гимназията по двоично смятане, от академията „West Pointer“ са му дали пълна стипендия, но вместо да отиде там, дядо Матей е изчезнал. Предполагали са, че се е върнал на покрива на някой асансьор, но истината е, че е дошъл долу, при хакерите. Постепено около него се е заформила нова група и са се отделили тук.

— Защо?

— Така става при хакерите. Роят се.

Пикселът замислено изсипа кофата в бидона и се подпря на него.

— Знае ли се кой е брат му? — попита той.

— Знае се.

— Кой е?

— Това е само слух и не си го чул от мен… — Шефа се огледа — Брат му е Oldfish.

Дядо Матей седеше пред любимия си праисторически компютър (286 на 16 MHz, 4 Mb RAM, 20 Mb HDD, монитор EGA 640х350/16 цвята) и играеше на „Arkanoid“.

Пиксел 1D4C00 седеше пред масата и правеше салата.

Въпреки, че бе едва на второ ниво, хакерът имаше още само един живот. Играта отначало бе тръгнала гадно, на първо ниво загуби глупашки два живота и ако не бе хванал мехурче с вратичка към второ ниво, сигурно щеше да профука и третия. Сега седеше на ръба на стола и се опитваше да овладее топчето, за да може след това да го изпрати към последната тухличка. Успя да го направи и премина на следващото ниво. След което натисна Ctrl+Alt+Del за да рестартира компютъра.

— Омръзна ми — каза на пиксела. — Режи краставицата наситно, новобранец! Тайната на хубавата салата е в ситното нарязване на зеленчуците.

— Зависи от салатата.

— Ти кога започна да правиш салати, кога стана майстор! Иначе си прав. Говоря за салата като тази, която правиш в момента.

— Дядо Матей, защо винаги играеш игри на компютрите? Никога не съм те виждал да работиш на тях.

— Работата е ревнива любовница, за да ти се отдаде изцяло иска и ти да й се отдадеш. Това става най-добре насаме.

— Работа? Ти нали си хакер?

— Всеки има работа, разликата е кой как я върши.

Пикселът приключи с краставицата и подхвана огромен виненочервен домат.

— Кой как я върши? — попита той.

— Потребителят кликва където трябва за да си свърши работата. Бунтарят кликва където иска за да руши системата. Хакерът не само кликва където иска, но и си свършва работата, рушейки системата.

— Каква точно е твоята работа, дядо Матей?

— Зависи кой ми я възлага.

— Например?

— Ако ти ми възложиш работа, ще трябва да тълкувам информация.

— Защо?

Пикселът започна да бели глава лук и хакерът се отдръпна по-встрани за да не му люти на очите.

— Ти търсиш пиксел 1D45C3. Попитай Мрежата как да го намериш.

1D4C00 спря да реже лука и впери насълзени очи в хакера.

— Търсих го в Мрежата и нищо не разбрах.

— Търсил си го през твоя виртуален компютърен екран и Сървърът е филтрирал резултатите, за да научиш това, което той иска да научиш. Потърси директно.

— Добре.

— Обаче ти донарежи лука, аз ще се оправя с компютъра.

Пикселът бързо накълца лука и го изсипа в салатата. В това време хакерът стартира старовремски браузър на един от допотопните си компютри.

— С тази руина ли ще търсим, дядо Матей?!

— Не е важно какъв е компютърът, а кой работи с него. Имаш късмет, че това съм аз, защото знам, че в твоя случай най-добра работа ще ни свърши НОСТРАДАМУС.

— С гадател ли ще се свържеш?!

— Знаеш ли какво е истинският гадател? — каза хакерът, мърдайки с пръсти по клавиатурата — Човек, който е схванал принципа за цикличността в развитието и умее да анализира информацията за да открие свойствата на интересуващия го обект. Примерно онзи Нострадамус. Всички смятат, че той е предсказал разпадането на Австро-Унгария, но всъщност той е предсказал разпадането и на Третия райх, комунистическият блок и най-различни империи, сигурно даже е предвидил и разпадането на Световния съюз, който сега изглежда непоклатим, но след време може би ще рухне на парчета. Как е направил това? Нострадамус е открил основното свойство на всяка империя — рано или късно тя се разпада.

— Кои са гадателите? — попита пикселът докато режеше печена чушка.

— Всеки ден в Мрежата се появяват около 10 милиарда нови страници. Никой човек не е в състояние да я обходи. Единствените, които са чели всички страници, са индексиращите роботи на търсачките. Затова търсачките са оракули. Задаваш им въпрос, те отговарят — екранът на компютъра стана черен, появи се ASCII изображение на бял череп, под него имаше един бял ред за въвеждане на информация. — Ето го. НОСТРАДАМУС има най-добрият алгоритъм за сортиране и най-мощният механизъм за елиминиране. Важното е да знаеш как да попиташ, за да не се удавиш в отговора. Първо ще въведем за търсене „пиксел 1D45C3“.

Дядо Матей написа каквото трябваше и натисна Enter. 1D4C00 застана зад гърба му с нож и стрък магданоз в ръце и впери поглед в екрана.

Секунди по-късно черепът изчезна, екранът се изпълни със зелени надписи.

— НОСТРАДАМУС е намерил 14 984 356 187 673 страници, които съдържат търсения израз. Сега ще търсим в резултатите.

Хакерът написа „местоположение“, натисна Enter и след няколко секунди на екрана пак изпълзяха зелени надписи.

— Ето, че прецизирахме търсенето — НОСТРАДАМУС отдели 31 009 742 страници, в които освен „пиксел 1D45C3“, присъства и думата „местоположение“. Сега въвеждаме „локализиране“.

Той въведе и резултатите не закъсняха.

— 1 945 237 страници, в които според НОСТРАДАМУС повече или по-малко става дума за локализирането на местоположението на пиксел 1D45C3. Това вече е нещо, тоест вече е нищо, в сравнение с първоначалното количество резултати.

Пикселът, който замислено солеше салатата, се сепна и взе оцета.

— Дядо Матей, как ще го открием сред почти 2 милиона страници?! Да прецизираме още!

— Няма смисъл. Търсачката ще ни прати при докладите в LOG-файла му, а те вече се отнасят за новия пиксел 1D45C3. НОСТРАДАМУС е силен в търсенето по общи критерии.

— Обаче как ще отсеем информацията?

— В това пък аз съм силен. Знам, че при търсене обикновено най-много върши работа първият резултат след спонсорираните резултати, които стоят в началото — хакерът прескочи стотина екрана, докато стигна до търсеното място — Ето го. Чети.

Той щракна върху линка и се отвори нов прозорец, който бързо се изпълни с букви. 1D4C00 зачете:

„Кратка история на комуникациите (лекционни записки).

Бихме могли да се върнем още при първобитните там-тами, димните сигнали и вестоносците, но това не е нужно. Истинските комуникации започват с първия телефон. Той ни осигури свободата да общуваме надалеч.

Безжичен телефон. Свободата да говорим навсякъде и винаги, когато пожелаем.

Hands free. Свободата да не държим телефона докато говорим.

Head free. Свободата да не мислим докато говорим. Разцвет на комуникациите. Head free устройството решава вместо потребителя дали да отговори на повикване и какво да отговори. Решава само на кого да позвъни и какво да говори. При head free устройствата от трето поколение се стига до положението комуникацията да се извършва изключително между такива устройства, а човекът само им плаща сметките за разговорите. Когато потребителят иска да се свърже с някого му се налага да се препира с head free устройството да освободи телефона от безкрайните разговори с други устройства.

Виртуален компютърен екран. Наред с хилядите други улеснения, той ни дари свободата да общуваме естествено, както по времето, когато телефонът още не е бил изобретен. Имейл и видео chat. Непрекъснато усъвършенстване.

За следващия път: есе на тема «Навикът да се притиска телефонната слушалка между главата и рамото и отражението му върху еволюцията на Homo Sapiens през ХХ век.»

(Алгоритъм за комуникационно локализиране на местоположението на човек: стъпка едно — обаждаш му се, стъпка две — питаш го къде се намира.)“

— Какво общо има всичко това с търсенето на пиксел 1D45C3?! — попита 1D4C00.

— Това са записки на пиксел 1D45C3, правени преди четири години на семинар по история на техниката.

— И какво? Как ще ми помогнат те да го открия?

— То там си пише.

— Как да му се обадя за да го питам къде е, като не го знам къде е?

— Не говоря за алгоритъма. Важното в този текст е комуникацията. Комуникирай и ще го откриеш, това е моето тълкувание, който има уши — да слуша, който има мозък — да мисли — дядо Матей затвори прозорците на НОСТРАДАМУС и стана — Сипа ли зехтин на салатата?

— Сипах.

— Тогава я разбъркай хубаво, а пък аз ще сипя ракия.

Седяха върху крилото на самолета и гледаха как двайсетина крана пъплят внимателно под тавана, понесли ръждясъл супертанкер.

— Сега като си мисля, може пък и да съм влюбен — каза 1D4C00.

— В кого? — погледна го Шефа.

— В пиксел 1D463F.

— Циците й истински ли са?

— Май да.

— Абе докато не видиш медицинско, няма как да си сигурен. А и то може да е фалшиво.

— Гърдите й са стегнати.

— Нали каза, че не си й налетял?

— Пътувахме в метрото.

— И това е нещо. Едно пътуване в метрото в час-пик си е половин полов акт. Акробатичен при това. А пък за стегнатите гърди заслуга има или качествен ген, или качествен силикон. Според мен е все тая, ако ти пусне. И ако не ти пусне, пак е все тая какъв й е бюстът.

— Като знам какви са заплатите във видеопаметта, при нея надали е играл скалпелът.

— Ти не знаеш жените на какво са способни за да се направят на хубави! Имах една секретарка, беше пестила кански две години за да си коригира устните, после пести още две за да й стане чипо нослето, после си ипотекира бюста за да й наблъскат вътре силикон и сигурно и досега го изплаща.

— Ако закъснее с вноските какво правят с бюста й?!

— Взимат си подплънките. Измислена е работата, мой човек, една жена никога няма да просрочи вноска при това положение.

1D4C00 легна по гръб на крилото, подложи ръце под главата си и се загледа в тавана.

— Любовта без секс си е жива гибел — каза Шефа. — Ти княз Мишкин знаеш ли го?

— Кой е той?

— Влез в „Comics Network“ и прочети „Идиот“ на Достоевски, няма да ти отнеме много време, трийсетина картинки е, обаче каква поука! Голяма любов, никакъв секс и княз Мишкин изперква. Секс без любов може, обаче любов без секс… Направо не ми се говори! Само не знам защо на оня комикс не бяха написали „Не правете това в личния си живот, опасно е!“ Дали да не взема да ги осъдя за причинени вреди?

На крилото се покатериха Ячко и Annnnna.

— Хайде, бе, колко време ще ви чакаме! — викна Шефа.

— Имахме работа! — отвърна Ячко и мъжкарски плесна девойката по задника.

Тя влюбено му отвърна с един зад врата и Ячко се просна долу, похотливо ухилен.

— Мъжко животно! — процеди през зъби Шефа, но покрай иронията завистта се набиваше в очи като мъж с горяща факла в барутен погреб.

1D4C00 старателно размеси картите, Annnnna ги цепи и с първото раздаване играта им на бридж започна.

Дядо Матей държеше бутилката със сливова ракия, но не сипваше.

— Трябва да си тръгнеш — каза той.

— Защо? — попита пиксел 1D4C00.

— Ако не те открият другаде, скоро ще те потърсят тук.

— Искаш да отида и да се предам?!

— Не, разбира се. Просто трябва да си тръгнеш.

— Предаваш ме.

— Не съм ти обещавал нищо.

— Скри ме.

— Тогава трябваше да постъпя така. Сега трябва да те отпратя.

— Защити ме.

— Не мога. Ако останеш тук, ще пострадам аз. И останалите.

— Мислех, че и аз съм от „останалите“.

— Не си. Ти се отби тук пътем. Време е да продължиш.

Пикселът разбра, че няма мърдане. Страхът му изскочи като палячо от кутия.

— Нормално е да те е страх — каза хакерът. — На покрива на Кулата също те беше страх, но скочи. Защото знаеше, че трябва да стане това, което трябва да стане.

— Тогава скочих, понеже нямах избор.

— А сега имаш ли? — дядо Матей наля по чашите — Да пийнем на изпроводяк.

Чукнаха се, отпиха и замезиха с бяло саламурено сирене.

Тази сутрин харддискът на локалния сървър в бараката на дядо Матей виеше особено гадно.

— Ще вали — каза хакерът и седна на един стол за да смени обичайните си изтъркани до почти безцветно състояние кожени обувки с яркожълти ботуши за работа в агресивна химическа среда. — Вземи си ботуши и плащ от гардероба, подарявам ти ги.

1D4C00 отвори заварения от ръждясали тенекии гардероб и извади гаднозеления плащ.

— Слагай ги, важно е — хакерът извади от гардероба друг плащ и старателно се наметна с него. — Преди векове киселинните дъждове са дупчели чорапогащниците на жените, после чадърите на минувачите, след това покривите на колите, а сега вече разяждат всичко, което не се е омотало в противохимическа защита от първо ниво.

Пикселът се облече.

Излязоха от бараката, прескачайки още сънения Ячко. Той бързо се измъкна от спалния си чувал и се протегна, потръпвайки от хлад.

— Не е нужно да идваш с нас.

— Няма начин, дядо Матей, навън е опасно.

— Тогава си вземи защитно облекло.

Ячко изтича към гардероба.

Дядо Матей бръкна под плаща си и извади плоска бутилка, пълна с кристалнопрозрачна течност.

— Мислех да ти я дам горе, но по-добре е да не стоим дълго под дъжда — каза той и му подаде бутилката — Вземи, това е ракия от мед.

Пикселът я завъртя из ръцете си.

— Преди векове наричали северния бряг на Острова Брега на голямата химия. На стотици километри покрай морето се простирали заводи, които преработвали суров петрол в бензин, каучук, сълзотворен газ, маргарин и чорапогащи. Сега пчелите летят 300 морски мили в двете посоки за да събират нектар от билки и цветенца, поникнали между релсите на заводските железопътни линии, по които тогава са минавали цистерни с нарисувани върху тях огромни колби. Влаковите композиции са вървели мазно и тихо и за да не бутнат някой зазяпал се работник, на една от осите на всеки вагон са слагали железен пръстен, който при движение подрънквал невинно и се получавал весел хор от звънчета, сякаш че преминава шейната на Дядо Коледа. От капките, процедили се през развалените кранове на цистерните, мравките отдолу получавали странни видения, дъждовните червеи започвали да се изживяват като питони, а метличината избуявала хищно. Пчелите могат да събират мед от много други места, но те неотклонно ходят чак на Брега на голямата химия, може би следват невидими силови линии по земната повърхност, които ги привличат неудържимо, а може би са мутирали до такава степен, че ако не приемат редовната си порция леки въглеводороди и бензол, ще загинат в страшни абстинентни мъки. Както и да е, ракията от меда им става страшна — като вкус и въздействие, затова я държа под ключ и я пием само в изключителни случаи. Не смея да я изследвам подробно, но от някои тестове, проведени върху доброволци, съдя, че от лигавицата на стомаха тази ракия прониква право в клетъчното ядро и на другия ден главоболът започва от глезените нагоре. По-добре дори не я помирисвай, но ако се депресираш или настинеш, удари един як гълток, разтрий си с нея гърдите, завий се хубаво и на другия ден ще си като нов.

Пикселът пъхна бутилката в задния джоб на панталона си.

— Благодаря ти, дядо Матей. Искам да ти благодаря и за гостоприемството.

— Моля те, винаги си добре дошъл, ако не влачиш със себе си прекалено много неприятности.

Иззад куп очукани червени ферарита се показа Шефа. Бързаше към тях.

— Тръгваш ли! — подвикна той.

— Тръгвам — каза 1D4C00.

Шефа спря при тях, разви мърлявия парцал, който държеше и извади голямо парче ръжен хляб. Подаде му го, изтривайки с парцала потното си чело.

— Взимай, на път без храна не се тръгва!

— Благодаря, Шефе.

От бараката излезе Ячко, освен ботуши и наметало, беше си сложил и противогаз.

— Това пък защо е?! — облещи се Шефа.

— Сигурното си е сигурно — подчерта дядо Матей.

— Ти горе ще ме караш да вадя мед, дядо Матей! — измуча през разговорната мембрана Ячко.

Тръгнаха.

Сега можеше да огледа по-подробно покрива.

На равни разстояния се извисяваха отдушниците на климатичната инсталация. Бяха от блестящ inox и създаваха впечатление, че са откраднати от друг покрив.

Крачеха по мърлява сива пластична материя. Тук-там имаше туфи остра трева, покарала в някакви цепнатини, тъмнозелени петна мъх лежаха откъм северната страна на отдушниците, имаше гълъбови пера и курешки. Едрите дъждовни капки правеха миниатюрни кратери в прахта.

Спряха.

— Тръгни в тази посока и се не бой — махна с ръка дядо Матей.

— Защо точно натам? — попита 1D4C00.

— Защото е все едно накъде ще тръгнеш, стига да не е към основите на Града — обясни търпеливо хакерът. — Чао, новобранец и лек път!

— И забрави, къде си бил! — измуча изпод противогаза Ячко.

Пикселът им се усмихна, обърна им гръб и тръгна.

След малко спря и се обърна. Хакерът бе опрял гръб в един отдушник, Ячко стоеше на раменете му и бъркаше през решетката, около главата му кръжаха облак пчели. 1D4C00 помаха с ръка, дядо Матей му кимна с глава да върви.

Продължи между отдушниците.

Дъждът тропаше по наметалото му. Въздухът миришеше на далечен озон, мокра прах и съвсем леко на още нещо, вероятно нередовен стомах. Предположи, че ветрецът идва откъм Брега на голямата химия. Усещаше в джоба на сакото си хляба, който му бе дал Шефа. И бутилката в задния си джоб. Движеше се добре, с лека, пружинираща крачка, можеше да върви така много дълго, но знаеше, че все някога ще трябва да спре. И тогава?

Пак спря и се обърна. Дядо Матей и Ячко не се виждаха никъде. Около него имаше само блестящи отдушници. А над него — пърпорене.

Погледна нагоре и видя приближаващия се черен дирижабъл. Видя надписа „AntiVirus Realtime Auto-Protect System“, усети вонята на сероводородния двигател.

— Стой на място и вдигни ръце! — прокънтя откъм небето тенекиен глас.

1D4C00 побягна.

— Съпротивата е безсмислена, бягството е обречено на неуспех! — разясниха му откъм дирижабъла. — Спри на място и вдигни ръце!

Бясно мислеше къде да се скрие. В отдушника, през който излязоха на покрива, хакерите бяха направили замаскирана вратичка. Отдушниците, край които тичаше бяха гладки като огледала и нямаше начин да се изкатери нагоре, за да се опита да проникне през решетката на някой от тях.

— Спри на място или ще открием огън!

Чувстваше се като въшка, сгащена в четка за коса.

Отгоре започнаха да стрелят. Чу се хилава пукотевица, неподходяща като звуков фон за толкова сериозно действие. По покрива около него затракаха куршуми, превръщащи се в червени петна. Напрегна всичките си сили, но усещаше как дирижабълът все така виси над темето му.

Уцелиха го зад дясната ключица, прониза го не толкова болка, колкото ужас, залитна напред, следващото попадение бе в средата на гърба му, до гръбнака, той падна и усети как следващият куршум удари бедрото му, а по-следващият счупи бутилката в задния му джоб.

„Жалко за ракията!“ мина през главата му и това бе последната му мисъл, преди светът да изчезне.

4.

Събуди го парчето „RAM and TSR“ на „Administrator’s Child“. Пиксел 1D4C00 отвори очи, разшири прозореца на Retro Music Television до цял екран и се загледа в клипа.

Изведнъж седна в леглото и деактивира виртуалния си компютърен екран. Огледа се.

Намираше се в голяма стая, цялата в бяло. Пипна стената до леглото — беше мека, явно бе покрита с нещо. На тавана имаше луминисцентна тръба в метална мрежичка. На стол в средата на стаята седеше скенер 1D4C00 и ядеше с клечки китайска храна от пластмасова кутия.

— Здравейте, пиксел 1D4C00! Надявам се, че сте възстановили силите си?

1D4C00 бръкна с пръст в ухото си и вместо омотания с изолирбанд прерязан оптичен кабел, напипа раковинката на персоналния комуникатор. Освен това беше със синя псевдопамучна пижама.

— Желаете ли пиле в сладко-кисел сос?

Скенерът бръкна в пластмасова торба, поставена на пода до стола му и извади кутия и клечки. Стана и отиде при леглото.

— След като специалните части ви спасиха на покрива, спахте малко повече от двайсет часа и сигурно сте прегладнели.

Носът му бе изпълнен с магнетичния аромат. Скенерът сигурно знаеше, че пилето в сладко-кисел сос му е една от любимите китайски манджи.

Пое кутията и я отвори. Като дух от бутилка изскочи облак невероятна пара и облъхна лицето му. Пикселът взе клечките и започна да се храни.

Скенерът се върна на стола, взе от пода кутията си и също заровичка вътре с клечките си.

Пилето бе крехко като пеперудено крило. Медът бе точно толкова, колкото повелява съвършенството. Лимоновите резенчета бяха тънки и полупрозрачни като китката на фея.

— Купих го от ресторантчето на Ченг 108 — каза скенерът с пълна уста. — Проверено място. Ченг 108 готви много по-добре от Ченг 107 и Ченг 109.

1D4C00 размърда предпазливо рамене. Гърбът го болеше, но по-скоро като натъртен, отколкото като прострелян. А доколкото си спомняше, на покрива го уцелиха поне три куршума…

— Всички китайци готвят страхотно — разсъждаваше скенерът. — Обаче някои готвят като богове. Ченг 108 от шепа ориз, кожен колан и някоя и друга китайска гъба за секунди прави романтична вечеря за двама. Предполагам, че си е продал душата на дявола, по-разумно обяснение за кулинарните му способности не мога да измисля.

Почувства болезнена жажда.

— Мога ли да помоля за малко вода?

— Разбира се! — скенерът извади от плика 200-милилитрово шише, изчака пиксела да остави кутията на пода до леглото и му го подхвърли.

1D4C00 успя да улови шишето. Изгълта водата на две глътки.

— Дали има още?

— Има, но по-добре недейте. Малко храна, малко вода, сега трябва да полегнете и да си почивате.

Пикселът отметна завивката.

— Мога ли да стана?

— Доколкото ми е известно, за това няма нито медицински, нито юридически забрани.

1D4C00 спусна крака от леглото и стана. Веднага му се завъртя главата и седна обратно.

— Според лекарите действието на упойващите куршуми отшумява в рамките на 24 до 48 часа. Препоръката им е в това време да лежите.

— Къде съм?

— В Recycle Bin.

— Защо?

— Защото в Properties на вашия LOG-файл нямаше отметка до „Do not move to Recycle bin, delete immidiately“.

— Питам защо са ме изтрили!

— В момента не това е най-важното, повярвайте ми. Сега трябва да изберете — „Empty Recycle bin“ или „Restore“.

Скенерът го гледаше търпеливо. В погледа му имаше твърде много стомана.

— Наистина ли това зависи от мен?

— В повечето случаи всичко зависи от нас, даже и когато не знаем това. Ще поемете ли отговорността да решавате сам или ще оставите някой друг да решава вместо вас?

— Много е ясно, че ще избера „Restore“.

— Според мен никак не е ясно, но както и да е. Добър избор, поздравявам ви. А сега си почивайте.

Пикселът седеше на края на леглото, чудейки се какво да прави. В края на краищата реши, че най-разумно е да полегне. В това време скенерът събра в плика остатъците от храната.

— Ако приемем, че това бе закуска, значи ще се видим пак на обяд — каза той и излезе от стаята.

1D4C00 лежеше по гръб в леглото, бе сплел пръсти на корема си и зяпаше в белия таван.

Ако броим храненията (след закуската имаше обяд, после вечеря, пак закуска, обяд), бе тук втори ден.

Бе обмислил случилото се с него откакто се събуди в тази стая.

Бе обмислил случилото се с него откакто скочи от покрива.

Бе обмислил случилото се с него откакто пиксел 1D45C3 изчезна.

Бе обмислил случилото се с него откакто постъпи на работа във видеопаметта.

Бе обмислил случилото се с него откакто постъпи в академията „West Pointer“.

Бе обмислил случилото се с него откакто се помни.

Очевидно са го манипулирали. Откога обаче?

Откакто изчезна 1D45C3? Първо са се разправили с приятеля му, после са подхванали него. Само че защо?

Или го манипулират откакто е във видеопаметта, използвали са го някак за да отстранят 1D45C3, после махнаха и него. И отново — защо?

Нищо чудно да го манипулират от самото му раждане. И даже от преди това. Намерили са подходящите родители, които да създадат пешката, която след доста ходове напред в играта ще им бъде нужна, за да отстранят черния офицер. Черният офицер — това е пиксел 1D45C3. Сравнението е точно, като се има предвид цвета на кожата му и ако е вярно, че той е бил (е?) оперативен агент под прикритие.

Излиза, че не е преживял нищо по собствена воля. Всичките решения, които е взимал, са предопределяни от някой друг. Възпитаван е по точно определен начин за да се формира нужният човек, който да пожелае да кандидатства в компютърната академия.

Случайно ли е, че на приемния тест получи 99.5 процента? Имаше само една грешка — страхотно постижение, гарантиращо, че влиза при всяко положение, при това със стипендия за да са сигурни, че няма никаква причина да се откаже. И звучи достоверно — не сто процента, а почти сто процента.

В трети курс избра да се профилира като пиксел. Защо? Защото му бе интересно. Само че и другите области му бяха интересни. Обаче шефът на катедра „Видеопамет“ беше много готин. И точто той отговаряше за техния курс. Елементарно — нужният е готин, другите са задръстени, отиваш където трябва.

Изчезването на баща му. Замина на мироопазваща мисия и не се върна. 1D4C00 тъкмо бе в пубертета. Сигурно му е оказвал неподходящо за техните цели въздействие и са го отстранили. Какъв беше баща му? Сух като тръстика и жилав като камшик. Когато беше на кеф имаше необичайно чуство за хумор. Когато не беше на кеф бе мълчалив като дълбоководна риба. Какво въздействие му оказваше? Виждаха се от дъжд на вятър когато бе в града. Разказваше му интересни случки от мисиите. За рождения ден му пращаше имейл с прикрепен ваучер за подарък. 1D4C00 смяташе, че щом е така, значи така трябва. Сега знаеше колко много му е липсвал — тогава. Сигурно несъзнателно му е подражавал, оформяло се е желанието да стане като него и баща му са го отстранили, за да не отклонява пешката от нейната мисия.

Каква е неговата мисия? Може би тепърва предстои? Или я е изпълнил и затова сега е тук. Обаче нищо от досегашния му живот не прилича на мисия. Още повече на изпълнена мисия…

— Добър вечер, пиксел!

1D4C00 стреснато седна в леглото. Явно бе заспал.

— Време е за вечеря? — изломоти той.

— Точно така! — каза скенер 1D4C00. — Само че днес ще вечеряме навън.

Скенерът внимателно остави в долния край на леглото синьо-сив костюм, гълъбова риза и малък пакет и му подхвърли голяма освежаваща кърпа. На пода остави чифт черни обувки.

— Позволих си да посетя жилището ви, за да взема някои неща. Дано да съм избрал подходящия костюм. Хайде, ставайте! Ще ви чакам отвън — каза той и излезе.

1D4C00 стана и се протегна. Свали пижамата и отвори освежаващата кърпа. Беше с боров аромат („Здравословна свежест през целия ден!“). Изтри тялото си с нея и наистина се почуства освежен. В пакета намери бельо и електрическа самобръсначна за еднократна употреба. Избръсна се и се облече. Скенерът бе донесъл три вратовръзки. Избра сивата.

Отиде до вратата, хвана дръжката й и се сети, че в двата дни, които бе прекарал тук, нито веднъж не се опита да я отвори. Даже не си бе задал въпроса заключена ли е или не. Натисна дръжката — беше отключена.

Скенерът го посрещна в коридора.

— Изглеждате великолепно, драги ми 1D4C00!

Тръгнаха наляво. Въпреки че коридорът бе пълен с хора, вървяха спокойно, минувачите някак естествено се отдръпваха от пътя на скенера.

Пикселът се огледа.

— Никаква охрана?

— Каква охрана? — усмихна се скенерът. — Нито сте арестуван, нито сте заплашен от нещо. Просто отиваме на вечеря в едно приятно местенце.

— Къде?

— Нека това бъде малка изненада.

Скенерът започна да му разказва какъв интересен плат за костюм е видял днес, а 1D4C00 се чудеше колко ли от минувачите ще се хвърлят върху него, ако сега побегне.

Качиха се в асансьора и пътуваха надолу мълчаливо.

Слязоха от асансьора и тръгнаха към входа на метрото, но го подминаха и свиха зад първия ъгъл. Спряха пред бар „RGB“.

— Ето на това му се вика изненада!

— Радвам се, че постигнах желания ефект.

Минаха през рамката на детектора за оръжие, експлозиви, наркотици и повишена телесна температура и тръгнаха през тъпканицата към бара. Момичетата от вокалната група изпълняваха акапелно хита на Elvis „The Press“ Lee „Hack Me Tender“. В единия ъгъл на бара шумна група курсанти от „West Pointer“ празнуваха нечий рожден ден.

— Ей там виждам едно свободно място! — каза пикселът.

— Заемете го тогава, аз идвам след секунда.

1D4C00 се устреми към бара за да не изпусне мястото. Измина няколко метра и изведнъж гърбът на седналия на съседния стол му се стори странно познат. Направи още няколко крачки и спря на около два метра от него. Онзи се обърна. Беше пиксел 1D45C3. Само че с коса. Черна, къдрава, прилежно оформена.

— Здрасти, новобранец! Хайде, сядай, преди да се е намърдал някой досадник!

1D4C00 бавно седна на свободния стол. Пред него цъфна барман #9.

— Добър вечер, господине! Както обикновено ли?

— Да. Водка. Голяма.

Барманът превключи селектора върху маркуча за напитки на „пшенична водка“ и сипа в заскрежени чаши. Обви ги с пластични салфетки и ги постави пред тях.

— Наздраве, господа!

1D45C3 взе чашата си.

— Хайде, новобранец, първата глътка е най-сладка!

Чукнаха се и отпиха. След ракията на дядо Матей синтетичната водка му се видя нежна като бик със сменен пол. Но първата глътка си е първа глътка — в стомаха му припламна един юмрук топлина и се пръсна на инспекция по жилите му.

— Къде беше? — попита 1D4C00.

— Трябваше да изчезна.

— Защо?

— В интерес на работата.

— Значи наистина си оперативен агент под прикритие?

— Формално — да. Искаш ли да вземем нещо за мезе?

— Не. Кой си ти всъщност?

— Не ме ли познаваш?

— Говори направо!

— Добре. Знаеш, че бях пиксел 1D45C3…

— Четох досието ти! Не си пиксел 1D45C3!

— Вече не съм. Но доскоро изпълнявах служебните задължения на пиксел 1D45C3, значи съм бил пиксел 1D45C3. Но ти си прав, освен това има още нещо.

— Че си агент под прикритие.

— Това също е вярно, но освен него има още нещо — 1D45C3 отпи от водката и го погледна — Това е голяма тайна и ако се изпуснеш пред неподходящи хора, ще има много лоши последствия за теб, за мен и за Града. Аз ти имам доверие за да ти я кажа. Ти обаче имаш ли си доверие?

— Не се прави на интересен, казвай!

— Добре, ще ти кажа. Аз съм двойник. Оперативният агент и пикселът са прикритие.

— На кого си двойник?

— Ето това в никакъв случай не трябва да ти казвам.

— Щом си започнал, ще караш до край!

— Двойник съм на Главният секретар. Отначало съм бил евентуален двойник и естествено нищо не знаех. Когато ти дойде във видеопаметта вече бях резервен двойник. После се наложи да стана активен двойник и изчезнах.

1D4C00 въртеше с пръсти чашата си. Отпи.

— Защо не ми каза нищо?

— Ясно ти е, че не можех. Станеш ли активен двойник, вече не си ти.

— Тогава как си тук?

— Рискувам. Доста хора рискуват за да се срещнем.

1D4C00 се огледа.

— Пълно е с копои, нали?

— Тук е твоят скенер, тук е и моят скенер, има и още няколко човека от AntiVirus Scaner System. Те са нашите ангели-хранители.

— Хайде, де?! Значи не слухтят какво правим, а ни пазят? И от кого ни пазят?

— От нас самите. Представи си, новобранец, колко ужасен би бил живот, в който няма кой да те спре миг преди да направиш някоя глупост.

1D45C3 повика бармана и той без излишни въпроси им подаде нови питиета.

— Защо уреди тази среща? Затъжил си се за мен?

— Може да ти е смешно, но наистина исках да се срещнем. Смятам, че сме приятели. Липсваш ми.

— Каква заповед изпълняваш?

— Това е друго. Ще стигнем и до него. Преди това да пийнем по глътка — 1D45C3 вдигна чашата си — Наздраве, новобранец. Радвам се, че пак сме заедно.

Чукнаха се, отпиха.

— Ще започна от човека, който ме смени във видеопаметта. Съгласен съм, че не бе най-подходящият. Но нещата се развиваха бързо. Някой избива двойниците на Главният секретар и трябваше за кратко време да бъдат подменени няколко.

— Ама пък да сложат точно мустакатия на твоето място?!

— Него са имали, него са сложили. Нали ти казах, някой яко притиска Главният секретар. Това бе първата трудност. Втората си ти.

— Защо аз?

— Защото си мой приятел. Двойниците не трябва да имат приятели за да могат да изчезнат по-лесно. Аз обаче имах теб. И когато изчезнах, ти започна да ровиш. Моят заместник опита да те заглавичка, но не успя напълно, защото явно ти имаш нужда не просто от приятел, а от мен. Не ми казвай нищо, знам, че е вярно.

1D4C00 не каза нищо. Знаеше, че онзи е прав. Пийна водка.

— Всичко обаче ми изглежда съшито с бели конци — каза той.

— По-скоро е набързо сготвена манджа. Убити са дванайсет двойници за месец и половина при положение, че според най-песимистичния вариант разходът е един двойник месечно. Системата се клати и определени хора ме помолиха да се срещна с теб.

— Аз ли ще я спася?

— Трябва да дадеш показания пред Управителния съвет.

— Откъде-накъде?

— Ето, че тези хора са напълно прави — дърпаш се. Като твой приятел те моля да отидеш. Ако всичко се развие както трябва, след това ще можем да се виждаме. Както преди.

— Никога няма да бъде както преди.

— Защо?

— Не е същото както преди.

— Аз съм същият. Ти вече не си същият.

— Нищо не е същото.

— Тогава ще я караме по новому. И не забравяй още нещо — намираш се в Recycle bin и не можеш чак толкова да избираш.

— Значи съм притиснат?

— Всички сме притиснати — каза 1D45C3 и се огледа.

1D4C00 също се огледа. Купонът в „RGB“ бе наближил критичната маса. Певиците бясно танцуваха и пееха „Sledge-hammer’s dream“ на The Soul Hackers. Дансингът бе изпълнен с мятащи се тела като деветия кръг на Ада в час-пик. Купонджиите от „West Pointer“ явно бяха решили да блокират алкохолния синтезатор, трупаха се зад тях и над главите им поръчваха най-разнообразни питиета. Срещу тях зад бара стояха почти всички бармани, бясно превключваха селекторите на маркучите си и пълнеха чаша след чаша. Двамата пиксели бяха като затрупани от човешка лавина. За щастие бедствието продължи само няколко секунди, после курсантите се пръснаха из бара да свалят мадами, барманите отидоха да обслужват другите клиенти и пикселът се обърна към 1D45C3. На мястото му обаче седеше скенер 1D4C00.

— Извинете, но беше доста шумно. Какво ми казахте преди малко, пиксел?

1D4C00 се огледа.

— Къде е 1D45C3?

— Добре, няма да се правя на интересен, но моля ви, не реагирайте остро, защото ни гледат не само доброжелателни очи. Наложи се вашият приятел да напусне спешно бара. Ще ви правя компания аз, още повече, че тъкмо аз ви поканих тук на вечеря. Какво ще кажете за малко пушена пъстърва?

— Не съм гладен.

Пикселът глътна на един дъх останалата водка.

Скенер 1D4C00 взе чашата на 1D45C3 и каза:

— Хората вярват, че като пиеш от чашата на друг, ще научиш тайните му. Винаги съм искал да знам тайните на Главният секретар. Сега мога да науча поне тайните на двойника му.

Скенерът отпи и се замисли.

— Вероятно трябва не само да научиш, но и да разбираш чуждите тайни. Но водката бе хубава.

Това беше добър повод да поръчат по още една.

Спряха пред вратата на стаята.

— Не мога ли да се прибера в жилището си? — попита 1D4C00.

— Засега не.

— Нали избрах Restore?

— Има технологично време за задействане на Сървъра.

— Кога ще мога да се върна в жилището си? И във видеопаметта?

— Ще разберем това утре, след съвещанието на Управителния съвет.

— Значи, ако отида на това съвещание и дам показания, ще ме възстановите? Такава ли е сделката?

— Нещо такова. Но, драги ми 1D4C00, аз лично бих отишъл на съвещанието поради още една много важна причина. Във файла с двойниците на Главният секретар на последно място сте вписан вие.

— Аз съм вписан като двойник на Главният секретар?!

— Евентуален двойник.

— Тук вече прекалихте! Той е чернокож! И по-стар!

— Казвам ви какво знам от много авторитетен източник. Ако не вярвате, утре можете сам да попитате Главният секретар.

— Ей, явно много ви трябвам!

— Така е. Утре ще ви взема оттук в девет сутринта. Наспете се добре.

Скенерът отключи вратата, отвори я и му пожела лека нощ.

Съблече костюма и ризата и внимателно ги постави на облегалката на стола. Утре скенерът сигурно ще му донесе костюм, но за всеки случай трябва да пази този. Щом ще се явява пред Управителния съвет, нека да е спретнат, ако изглежда като подгонено животно, по-вероятно е да се отнасят с него като с подгонено животно. Макар че ако изглежда като джентълмен, може и да не се отнасят с него като с джентълмен, а като с подгонено животно.

Легна по бельо върху леглото и се загледа в тавана.

Управителният съвет. Най-вероятно са група надути празноглавци. Беше ги мяркал в новините, но никога не им обръщаше внимание. Защото са група надути празноглавци.

Няма начин да не отиде. Скенерът ще дойде, любезен и свеж, ще го хване с желязната си ръчичка и ще го отведе там, където трябва да го отведе.

Може да мълчи. Никакво съдействие. Да правят, каквото искат, обаче той не участва.

Виртуалният му компютърен екран се активира. Беше без обичайните прозорци, изпълнен бе с картина от бараката на дядо Матей. Явно хакерът седеше пред един от компютрите на голямата маса, гледаше в екрана му и тракаше по клавиатурата за да настрои образа. Камерата очевидно бе поставена върху монитора му, зад гърба на хакера се виждаха Ячко и Шефа, които с интерес наблюдаваха действията му.

Дядо Матей явно стана доволен от резултата, защото избута встрани клавиатурата и впери очи в камерата.

— Здрасти, новобранец — каза той.

Отзад Шефа се ухили и му помаха с ръка, Ячко го загледа хищно.

— Из Мрежата се носи слух, че утре ще даваш показания пред Управителния съвет.

— Още не съм решил дали да отида.

— Вече е решено.

— Мога да откажа.

— Това нито е възможно, нито е нужно. Иди. Отговори на въпросите им. И за да не се чудиш какво да говориш, ще ти дам един съвет — говори истината.

— Зависи какво ме питат.

— Каквото и да те питат. Ти знаеш това, което трябва да знаеш, затова говори смело. Разбрахме ли се?

Пикселът кимна.

— Добре, новобранец, утре ще стискам палци за теб.

Хакерът се облегна назад в стола си, Шефа се намъкна пред него и набута лице в камерата, така че то изпълни целия екран.

— Как си, братче? Липсваш ми! Успех утре! Не им се плаши на големите клечки, пълен въздух под налягане са!

Шефа се отдръпна, хакерът придърпа към себе си клавиатурата, но Ячко го спря:

— Чакай, дядо Матей! — той впери жестоки очи в камерата и процеди през зъби — Ако утре объркаш нещо, ще се разправяш с мен! — и го заплаши с юмрук.

— Е, де! — Шефа пак навря олисяващата си глава пред камерата — Не го слушай! Неговата го храни с кървави пържоли за да трупа мускулна маса и съвсем е оскотял!

Шефа му намигна, за миг лицето му замръзна на екрана, след което връзката се разпадна и виртуалният компютърен екран на 1D4C00 се деактивира.

Кабинетът бе просторен като жилище, от което са конфискували мебелите.

Около продълговата маса се надуваха десет баровци, от тях 1D4C00 познаваше само шефа на видеопаметта. Единайстият бе Big Boss, изглеждаше съвсем като по новините. Той седеше на пластмасов стол по-встрани, до стената и най-вероятно бе активирал виртуалния си компютърен екран, защото очите му мърдаха насам-натам. Третият отляво на масата страшно приличаше на 1D45C3 (вариантът му с коса от последната им среща), но най-вероятно това бе истинският Главен секретар.

Пикселът седна на твърд стол, поставен на около два метра от тясната страна на масата. Отсреща седеше Oldfish.

— Колеги, всички сме тук и сутрешната петминутка на Управителния съвет може да започне. Първата точка от дневния ред днес е изслушване на свидетелски показания. Ще ги даде пиксел 1D4C00. Господин Главен пиксел, запознайте ни с този човек, моля.

Шефът на видеопаметта се сепна, забърка из джобовете си и сравнително бързо намери сгънат на четири лист. Разгъна го, приглади го с длан върху масата пред себе си и зачете, като в това време пак бъркаше из джобовете си:

— Пиксел 1D4C00. Последен пиксел долу вдясно на екрана. Във видеопаметта работи от половин година.

Той най-сетне измъкна от джоба си голяма омачкана кърпа и спря да чете. Издуха си подробно носа, вперил воднисти очи в 1D4C00.

— От девет работни дни не посещава работното си място — продължи да чете Главният пискел. — Служебните му задължения изпълнява нов пиксел 1D4C00, изпратен от Централното бюро по труда. Понастоящем пиксел 1D4C00 се намира в Recycle bin — той сгъна листа и го прибра в джоба си заедно с кърпата. — Крайно време е да решим ще изпразним ли кошчето или ще възстановим пиксела за да знам какво да правя със заместника му.

— Ще решим това съвсем скоро — каза Oldfish и се обърна към 1D4C00. — Бихте ли ни казали къде бяхте през тези единайсет денонощия?

Пикселът се зачуди какво да каже и какво да премълчи.

— Длъжен съм да ви предупредя, че ние знаем всичко, но искаме и от вас да го чуем.

Дядо Матей му каза да говори истината. Е, добре.

— Бях при хакерите — каза 1D4C00.

— При кои от тях и къде по-точно?

— Главният се казва дядо Матей.

— Какво е местоположението на тази група, господин Главен водопроводчик?

Онзи до стената се размърда:

— Лагерът им е разположен на най-долната палуба на сервероизточния поплавък на Града. Легално работят за металопреработвателния синдикат, но дядо Матей е един от най-злостните хакери от близкото минало. В момента се е укротил, вари ракия и само слухти из Мрежата без да вреди активно. Моите хора нямат проблеми с тях и препоръката ми е да не ги закачаме, защото на тяхно място може да дойде някоя радикална група, та да се чудим после какво да правим.

— Благодаря, Big Boss. Какви са вашите впечатления от тях, пиксел 1D4C00?

— Никому не пречат. Мирни хора.

— Разкажете ни за дядо Матей.

— Наистина вари ракия. Но не я продава, за собствена консумация е. Опитах я, хареса ми. Доста е силна, но…

— Стига с тази ракия! — Главният счетоводител тръсна прическата си, която се разлюля като на пружини, без да се развали — Това са малки количества, без влияние върху икономиката! Кажете ни какво крои!

— Щом е нарушил закона, да си понесе заслуженото! — обади се шефът на периферията.

Главният счетоводител я изгледа ядно. Oldfish все не можеше да разбере двете съюзници ли са или врагове. Че не се харесват — това е ясно. Но да предвиди кога едната ще подкрепи другата или ще я ухапе не бе в състояние дори той. Вероятно тук се намесваха някакви женски неща, все още неописани от науката. Затова спрямо тях прилагаше изпитания управленски похват да очаква всичко.

— Всички знаем, че главният проблем не е в нелицензирания алкохол за лична употреба! Много по-голям негативен ефект върху финансите на Града оказват атаките върху Сървъра! Да не говорим за бомбените атентати!

— Ами диверсиите върху водопровода, канализацията и климатика? — обади се Главният водопроводчик — Едно поправиш, две са повредили! Как се оправяме с този мизерен бюджет аз си знам!

— Колеги! Нека изслушаме свидетеля! Той ще ни даде сведения от първа ръка, които ще ни помогнат да вземем най-адекватното управленско решение спрямо тази хакерска група — Oldfish впери поглед в пиксела — Според вас що за човек е дядо Матей?

— Трудно ми е да кажа. Били сме заедно само няколко дни.

— Но почти денонощно. Разговаряли сте много.

— Сигурен съм, че е добър човек. Умен е. Не вреди никому.

— Това ще преценим ние! — обади се Главният секретар — Не сте тук за да давате оценки, а показания!

— Уважаемият колега е напълно прав — каза Oldfish. — От вас се искат факти, случки, разговори. Разкажете ни за близкото обкръжение на дядо Матей.

1D4C00 мълчеше.

— За да опресня паметта ви, ще спомена, че според нашите данни това са лицата, наречени Ячко и Шефа.

— Така е — каза пикселът.

— Ячко наистина ли е телохранител на дядо Матей?

— Самият той се смята за такъв. Макар че дядо Матей няма нужда от охрана.

— Щом има телохранител, значи има нужда! — каза Big Boss.

— По-скоро Ячко има нужда…

— Оставете го този Ячко засега. Разкажете ни за Шефа.

1D4C00 се замисли.

— Шефа си почива — каза той. — Мисля, че основната му цел в живота е да не работи повече.

— Какво е работил преди да отиде при хакерите?

— Не зная.

Oldfish извъртя големия плазмен монитор върху бюрото си така, че да го виждат всички. Натисна клавиш на клавиатурата и върху монитора се появи снимка на Шефа, само че избръснат, подстриган и сресан, а костюмът му бе чист и изгладен.

— Познавате ли този човек? — попита Oldfish.

Той бързо огледа членовете на Управителния съвет. Всички бяха заболи очи в екрана. Главният секретар бе озадачен. Главният счетоводител също. Очевидно и двамата мислеха бързо. Останалите се наслаждаваха на увисналия във въздуха въпрос.

— Питането ми е към вас, пиксел 1D4C00.

Разбира се, че го познаваше. Като лице. Но кой е? Приличаше на 1D45C3 в ролята му на двойник на Главният секретар. Костюмът беше като на Шефа. Който приличаше на пиксел 1D45C3.

— Не съм сигурен…

Oldfish щракна клавиш на клавиатурата и чрез морфинг снимката се промени — косата се удължи и разроши, лицето брадяса, костюмът се измачка и замърля.

— А сега?

— Това е Шефа.

— Сигурен ли сте?

— Да.

— В интерес на сигурността от този момент съвещанието се засекретява. Благодаря ви, пиксел 1D4C00, моля, изчакайте при секретарката.

Пикселът седна на големия кожен диван до скенер 1D4C00.

— Желаете ли кафе, чай, разхладителни напитки? — попита секретарката на Oldfish.

— Не, благодаря.

— В такъв случай изчакайте тук — каза тя с тон, който подсказваше, че за неопределено време ставането от дивана не е здравословно.

Двамата кимнаха.

Докато секретарката вървеше към бюрото си, 1D4C00 тайно я проследи с поглед. Въпреки садистичното излъчване и стоманобетонния вид, в тази жена имаше някаква разновидност на сексапил. Поне би било интересно да се разбере дали в леглото дава високи и ясни команди или напътства партньора си с камшик.

Секретарката седна на стола си, постави длани върху бюрото, впери сиви очи напред и замръзна в секретарския еквивалент на йогистката поза „лотос“.

Пикселът се зачуди в тавана ли да се загледа или в пода.

— Просто се отпуснете — обади се скенерът. — Почивайте си, доколкото ви е възможно.

1D4C00 се облегна назад и се отпусна, но мозъкът му превърташе непрекъснато казаното пред Управителния съвет.

— Как беше вътре?

Пикселът сви рамене.

— Вътре винаги е така, драги ми 1D4C00.

Скенерът също се отпусна назад.

Тримата чакаха.

Погледите на всички бяха отправени към Oldfish, но вниманието им бе насочено към реакцията на Главният секретар.

Щом вратата на кабинета се затвори зад гърба на пиксела, той каза:

— Интересен казус.

Членовете на Управителния съвет извърнаха глави към него. Бяха готови да го изслушат с внимание.

— Този човек прилича на мой двойник.

— Той е ваш двойник — каза Oldfish. — Бивш.

— В такъв случай не разбирам как е попаднал при хакерите. Да не би да е изпратен със специална мисия без да бъда уведомен?

— Знаете, че това е невъзможно.

Главният секретар усещаше, че са го метнали в блатото. Чудеше се коя посока да избере за да се измъкне.

— Явно ти… вие знаете как е попаднал там? Осведомете ни, Oldfish.

— Този човек е от резервните ви двойници. Прикритието му е било дилър на е-борсата. Бил е добър дилър и перспективен двойник, но един ден е загинал при бомбен атентат в метрото. Това е първият убит ваш двойник.

Главният секретар набързо прехвърли през ума си убитите двойници. Бе преглеждал досиетата им много пъти и ги знаеше почти наизуст.

— Очевидно има някаква грешка. Сред убитите двойници няма е-дилър.

— Инцидентът с него е станал преди половин година. Няколко месеца по-късно започна черната серия от убийства на двойници на Главният секретар.

— Има ли данни за връзка между тях? — попита шефът на рекламата.

— Според анализаторите от AntiVirus Scaner System има. Хипотезата им е следната: двойникът, известен по-късно като Шефа, се свързва с хакерите и срещу ценна информация, която може да им даде, купува изчезването си. Хакерите правят бомбен атентат, двойникът е сред безследно изчезналите, заживява нов живот извън закона.

— Това би било вярно, ако двойникът разполагаше с ценна информация. Само че този е-дилър не е знаел нищо съществено, което да изтъргува.

— Не е знаел, ако наистина е бил двойник.

Главният секретар усети как тинята докосва брадичката му.

— Какво имаш предвид, Oldfish? — удобно попита диетологът.

— Преди половин година двойникът организира своето преминаване при хакерите, но при бомбения атентат изчезва не той, а истинският Главен секретар.

— Протестирам! — извика Главният секретар.

— Хайде няма нужда! — сряза го Big Boss. — Казвай нататък, Oldfish!

— Двойникът заема мястото на Главният секретар. Събира информация и я праща на шефа си за да я търгува с хакерите.

— Те могат да си я набавят и сами!

— Но им е много трудно! Благодарение на нашите антивирусни служби това е почти невъзможно!

— Какъв е смисълът от тези действия на Главният секретар? — попита внимателно Главният счетоводител.

— Дестабилизира Града. Иска да доведе положението до избор на нов Управителен съвет. От негови хора. А той да го оглави.

— Значи си имаме плъхче в леглото! — озъби се водопроводчикът.

— Всичко това е абсурден сценарий! — Главният секретар се опита да улови погледа на някой от седналите около заседателната маса — Вие ме познавате. Знаете, че работя единствено и само за доброто на Града!

— Стига — меко каза Oldfish. — Господине, нима не разбирате, че когато онзи човек изпълни плана си, ще ви премахне? Колеги, кажете и вие своето мнение!

— Ние ти спасяваме живота!

— Добре, че уловихме нещата навреме!

— Някой хора се мислят за свещени крави!

— Аз знам как да се оправям с плъхчета!

— Нещо обаче не пасва! — каза Главният секретар — Добре, вредя на Града. Защо обаче избивам двойниците си? Така вредя само на себе си! Това е зле скроен план за моето дискредитиране!

— Стига с този театър! — Oldfish стовари дланите си върху масата — Вие не сте Главният секретар! Защо ги избива знае само онзи маниак, дето се въргаля при хакерите! Може пък да е решил да изчезне и да си харчи парите на спокойствие! Може да е решил да стане хакер! Знае ли човек какво се върти в гнусния му мозък! Колеги, трябва да действаме! Става въпрос за спасението на Града!

— Да махнем Главният секретар! — предложи шефът на рекламата.

— Това е само един двойник.

— Ще пратим командоси при хакерите да ни доведат онзи мръсник!

— Някои хора се мислят за свещени крави!

— Колеги, не е разумно да раздухваме случая! Медиите само това чакат, за да ни глозгат кокалите с месеци! — Oldfish се наслаждава за един миг на всеобщото внимание, правейки се, че си събира мислите — Предлагам ви да действаме разумно. Този човек ще продължи да носи самоличността на Главният секретар. Ще пожелае да бъде пенсиониран по здравословни причини. Запомнете, господине, ако си държите езика зад зъбите, ще получавате пенсията на Главен секретар и ще запазите цялото имущество и банкови сметки на вашия шеф. Препоръчително е да заминете на продължително лечение в Хималаите. И там има къде да харчите богатството си.

— Това ли е лесният начин? — опита се да се усмихне Главният секретар.

— Не, лесният начин е Управителният съвет да гласува, че по целесъобразност се закрива длъжността Главен секретар — търпеливо обясни Oldfish.

Бившият Главен секретар мълчеше като риба в тиган. Беше на дъното на блатото и трябваше да свикне с това.

След като вратата се затвори след бившия Главен секретар и съпровождащите го двама служители на AntiVirus Scaner System, тишината в кабинета се пръсна като взривено яйце.

— Какъв човек!

— Някои хора се мислят за свещени крави!

— Плъхче е той, плъхче в килера!

— Леко му се размина!

— Този е само маша, онзи е за бой, дето се е скрил при хакерите!

— Няма да му се размине!

— Колеги! — като рибар, който изтегля препълнената си мрежа Oldfish успя да събере погледите им — Този случай е печален, защото показва, че дори и сред нас може да има саботьори. Но този случай е и радостен, защото показва, че ние имаме сили да се справим с тях. Аз съм щастлив, приятели, защото за пореден път се убедих, че ние сме не само колеги, ние сме един отбор. Огромната ни сила е, че сме съмишленици и усилията ни са насочени в една посока — за доброто на нашия град.

Всички започнаха да ръкопляскат, Oldfish също. После продължи:

— Сега обаче сме изправени пред ново предизвикателство — избор на Главен секретар. Уверен съм, че ще успеем да отсеем най-точния кандидат. Какъв Главен секретар е нужен на Града? Нужен е човек, доказал с дела своята лоялност към нашите общи цели. Нужен е млад, енергичен, знаещ и можещ професионалист. Нужен е човек с опит, който години наред е наблюдавал отблизо работата и я познава в детайли. Колеги, позволете ми да ви представя един такъв човек! Вярвам, че ще подкрепите неговата кандидатура.

Вратата, водеща към стаята за почивка се отвори и в кабинета влезе секретарят на бившия Главен секретар. Бе развълнуван и решителен.

— Поздравявам уважаемия Управителен съвет с успешното разрешаване на един толкова заплетен проблем. За мен това бе ценен урок по професионализъм. Голямото ми желание е да работя в този страхотен екип за благото на Града.

— Колеги, моля който подкрепя този кандидат за поста Главен секретар на Града да гласува.

Oldfish обходи с поглед присъстващите. Всички гласуваха.

— Благодаря ви. Позволете ми от името на Управителния съвет да поздравя нашия нов колега. Честито, господин Главен секретар!

Вторият, който стисна ръката на новия Главен секретар бе Главният счетоводител.

Oldfish се бе облегнал назад в удобния си стол зад бюрото. Кабинетът му бе празен, но в него сякаш продължаваха да кънтят репликите от отминалото заседание.

Чувстваше мозъка си като консервена кутия, издържала седем рунда срещу професионален боксьор тежка категория. Имаше нужда от глътка чисто уиски. И най-вече от масаж, дълъг и подробен. Но преди това имаше да свърши още нещо.

Той натисна бутона на старовремската разговорна уредба на бюрото си и каза:

— Нека да влязат.

Затвори очи, вдиша дълбоко и после бавно издиша въздуха.

Вратата на кабинета му се отвори. Влязоха пиксел 1D4C00 и скенер 1D4C00.

Oldfish стана и радушно тръгна към тях.

— Заповядайте, герои мои! — той стисна ръката на скенера — Градът няма да забрави направеното от вас!

— Просто си върша работата.

— Не, вие извършихте чудеса! — шефът на Управителния съвет се обърна към пиксела — Вие също се представихте блестящо. Приятно удивен съм от хладнокръвните ви действия в една така рискована за вас ситуация.

— Какво стана с Шефа?

— Вие го харесвате? Навярно имате основания за това. Той остава при хакерите, една атака срещу тях в този момент не е препоръчителна.

— Той не е лош човек. И не би навредил на Града.

— Напълно е възможно да е добър по душа. Но това не значи, че не може да причинява зло.

— Мисля, че го опознах и гарантирам…

— Упорит сте! — прекъсна го Oldfish — Вие сте роден копой. Извинете грубата дума, но тя е най-точната. Харесвам хората, които гонят до дупка целта си. Градът се нуждае от вас. Предлагам ви работа при мен.

— Аз съм пиксел.

— Искате да попълвате по цял ден безсмислени доклади? Не ми се вярва да го правите пак, вие вече усетихте тръпката на преследването. Но изборът е ваш. Обмислете предложението ми, не бързайте, вратата е отворена.

Oldfish още веднъж топло се ръкува с тях и те си тръгнаха.

Двамата седяха на бара, пиеха ледена водка и слушаха момичетата от вокалната група, които изпълняваха акапелно старовремското парче „Fragments in the drive“.

— И откъде ми дойде това чудо на главата? — каза пиксел 1D4C00.

— Това е основният житейски въпрос — отговори му 1D45C3. — За съжаление няма доказано верен отговор. Аз смятам, че древните гърци са най-прави. Техните богове са седели на Олимп и са си правели номера един на друг, използвайки хората. Винаги има едни индивиди, които за удобство наричам „древногръцки богове“. Те седят в палатката на вожда или в замъка на хълма, или в кулата на Управителния съвет и гледат как да се прецакат един друг, използвайки хората. Ти беше пионка в тяхната игра, новобранец. И което е най-важното, продължаваш да си пионка.

— Ами ако се изнеса при хакерите?

— И там пак ще си в играта. Ако искаш иди в някой хималайски манастир, пак си вътре.

— На теб харесва ли ти да си пионка?

— Интересно ми е. Освен това мисля, че не съм пионка, аз съм нещо по-така, офицер сигурно.

1D4C00 се сети, че онзи е ченге и не му възрази. Гаврътна последната глътка от чашата си, поръча по още една водка и каза:

— Наистина ли Шефа е Главният секретар или е двойник?

— Няма значение, той вече е никой, Градът има нов Главен секретар.

— Щом няма значение, защо беше нужно това разпознаване?

— Защо Oldfish ходи всяка последна събота на месеца да раздава сандвичи на маргинализирани граждани в църквата на Програмистите от безкрайния цикъл? Защото такива са правилата на играта.

— Аз Шефа го познавам. Той не може да убива, той по цял ден лежи и мързелува.

— Може да не убива лично, но да дърпа конците. Да наредиш да убият някого също е убийство. Между другото, като заговорихме за убитите двойници и се сетих — ти знаеш ли, че беше включен в списъка с двойниците на Главният секретар?

— Чух я тази глупост. Обаче аз не приличам на него. И освен това съм бял.

— Една операция за избелване на кожата, няколко леки корекции на лицето и готово, най-доброто прикритие на Главният секретар е като белокож пиксел. Интересното за теб е какво би се случило с истинския пиксел при този вариант.

— Ще изчезне.

— В буквалния смисъл, физически, а Главният секретар ще заеме твоето място.

— Защо? Нали Шефа е искал да дестабилизира града за да оглави Управителния съвет?

— Вариант за бягство ако работата не стане. Ти си бил неговият спасителен пояс. Става напечено, той заема твоето място, Главният секретар изчезва, търсят го, не го намират, избират нов и цялата система от двойници се сменя. Онзи ще поработи известно време като пиксел и когато нещата утихнат, ще се вдигне нанякъде — в някой град-казино в Хималаите или на скандинавските плажове, за да си харчи парите на спокойствие. Между другото открихме няколко негови анонимни сметки в китайски банки.

— Как разбрахте, че са негови като са анонимни?

— Имаме си начини. Новобранец, ние ти спасихме живота като разобличихме навреме Главният секретар, тъй че дължиш услуга на Oldfish.

— Искаш да приема предложението му?

— Аз бих го приел.

1D4C00 взе от кутийката на бара клечка за зъби и погледна дръжчицата й — на нея имаше три точки. Многоточие. Нещо премълчано? Очаквайте продължение?

1D45C3 викна барман #15 за да поръча по още една водка.

— Готово, господине! — каза масажистката.

Тя го покри с чаршаф и си тръгна.

— Благодаря ти — каза й Oldfish и се загледа след нея.

Някой път непременно ще й скочи… Доспа му се…

В стаята влезе иглотерапевтът.

— Добъл ден, господин! — каза радушно той.

— Здрасти — промърмори Oldfish и се разсъни. После се сети — Чакай, не бяха ли десет сеанса?

— Десет за да отказе цигали. Ваша зена казала осте десет за да не цука чуздо!

— Какво?!

— Така казала! Няма стласно! Ляга по колем да боцка-боцка!

— Ама как така… — изведнъж се сепна — Къде ще забиваш иглите?!

— Има си тоцки! По клака, лъце, глава! Ляга по колем, моля!

Китаецът заби първата игла и Oldfish стисна зъби за да не изпъшка.

— Цука-цука, а? — каза китаецът и заби втората игла.

Oldfish успя да не изпъшка.

— Няма цука цуздо! — каза китаецът и заби третата игла. — Цука цуздо — не!

За да издържи на гнусната болка Oldfish започна да мисли за приятелката си. Припомни си малките й, нежни гърди… Тънкият кръст… Колко е гъвкава… Сети се, че така може да се повреди, ако свърже момичето с болката. Бързо я махна от главата си и започна да мисли за жена си…

— Стои милно и цака, моля!

Китаецът седна на стол в ъгъла и май заспа.

Oldfish отпусна изтръпналото си тяло.

Новият Главен секретар изглеждаше управляем. Засега. Старият също беше управляем в началото, но после реши той да дърпа конците. И това му изяде главата. Oldfish бе наблюдавал стотици кариери и най-честата грешка бе точно тази — да се опитваш да дърпаш конците, докато друг ги държи. В този живот си има ред — за да плюеш от високо, първо трябва да се качиш горе. Иначе като подадеш глава, някой над теб може да те препикае.

Никога няма да се умори да гледа как другите се провалят. И да оцелява. Трети мандат е Председател на Управителния съвет. Ще направи всичко възможно да изкара поне още три. Това ще е рекорд. Предишният Председател изкара пет мандата преди Oldfish да му уреди тържественото пенсиониране…

— Готово, господин. Моля не мълда!

Китаецът ловко махна иглите и намаза кожата му с ароматно масло, което приятно го затопли. Покри го внимателно с чаршаф.

— Моля, господин, нека сега поспи. И няма цука цуздо!

Oldfish затвори очи и заспа.

Дядо Матей тракаше по клавиатурата без много-много да поглежда в екрана на монитора. До стола му стърчеше Шефа и чакаше. Зад тях Ячко помпаше бицепси с две бирени бутилки, пълни с вода.

Хакерът се намърда в скоростния информационен канал, оттам се шмугна във видеоканала на AntiVirus Realtime Auto-Protect System и започна да пресява данните от охранителните камери.

Откри го в коридор Р104, недалеч от ъгъла с коридор S19. Крачеше, елегантен и замислен, а в ръката си държеше червена роза.

Дядо Матей се завъртя на стола си към съседния компютър, който бе постоянно включен към Сървъра и активира виртуалния компютърен екран на 1D4C00.

Както си вървеше, пикселът се закова на място. Крачещите зад него избегнаха сблъсъка и започнаха да го заобикалят от двете страни.

Хакерът се усмихна към уебкамерата върху компютъра си и каза:

— Здрасти, новобранец! Премести се към стената, че така правиш впечатление като муха в бира.

1D4C00 отиде до стената и застана нелепо.

— Стресна го, дядо Матей — каза Шефа и подвикна — Не се стряскай, мой човек, ние сме!

— Добре поне, че не застана с лице към стената! — обади се Ячко.

— Не стой там като препил с формалин, ами се прави, че търсиш нещо по джобовете си!

— Ама не прекалявай да не те съдят за джобен тенис на публично място!

— Трай малко, Шефе! Новобранец, как си след щастливия финал?

— Финалът явно е щастлив, но дали и за мен? — проговори 1D4C00.

— Какво повече искаш?! Жив си, здрав си, герой си и имаш примамливо предложение. Между другото, добре ще е да го приемеш.

— Защо, дядо Матей?

— Още един наш човек около Oldfish никога не е излишен.

— Той просто иска да ми затвори устата.

— Дори и така да е, пак ни трябваш.

— Излиза, че съм много ценен човек, щом трябвам и на вас, и на тях!

— Използвай момента, новобранец, утре може и да не е така!

— Абе, ей! — намеси се Ячко — Какво се пазариш?! Кой те спаси като те гонеха свинете, а? Чий хляб яде и чия ракия пи като невидял, а?

— Стига, Ячко! — Шефа впери поглед в уебкамерата — Мой човек, прави каквото ти казва дядо Матей, досега който го е послушал, не е сбъркал.

— Хайде, време е да прекъсвам…

— Чакай, дядо Матей! — спря го 1D4C00 — Шефе, вярно ли е всичко това, което казаха за теб?

— Кое всичко?

— Доста е, някой ден ще ти го разкажа.

— Значи някой ден ще ти отговоря.

Връзката прекъсна.

Пиксел 1D463F бе облечена в голяма бяла псевдопамучна фланелка, която й стигаше до средата на бедрата. Отпред на фланелката пишеше „Мога да мъркам, мога да хапя.“ Отзад пишеше „Беше предупреден.“ На краката си бе обула шарени чорапи от изкуствена камилска вълна.

Докато отиваше към вратата активира виртуалния си компютърен екран и отвори прозореца на охранителната система. Пред вратата на жилището й стоеше пиксел 1D4C00. Тя спря. Виждаше го от четири гледни точки — отляво, отдясно, отзад и отпред. Беше той. И носеше червена роза. Стоеше пред вратата й, а зад гърба му течеше оределият в този късен час поток от минувачи.

Дали трябва да му отвори? Тя понечи да се свърже с адвоката си, но спря. Деблокира защитата, затвори виртуалния си компютърен екран и отвори вратата.

1D4C00 се стресна.

— Здравей — каза й той.

Тя мълчеше. Той й подаде розата. 1D463F я взе и я помириса. Въпреки, че сега бяха модерни изкуствените цветя с неутрален аромат, получен вероятно от смесването на миризмите на дъвка, шампоан и убита с бомба риба, тази роза ухаеше на роза.

— Получи ли имейлите ми?

Тя отстъпи навътре. Той влезе, затвори вратата и когато пак се обърна към нея, разбра, че сега ще става, каквото има да става.

1D463F постави розата при люляка във вазата върху масата.

Тръгна към леглото, като пътем съблече фланелката и я пусна на пода.

Мускулите на бедрата й се изпъваха като корабни въжета пред идващия ураган.

Завивката върху леглото й бе зелена поляна, покрита с безброй бели маргаритки.

Тя легна върху поляната.

Очите й блестяха безсрамно.

Гърдите й стърчаха гаменски.

Пъстрите чорапи я правеха още по-гола.

Пикселът почуства, че отиде ли там, може и да не оцелее. Той вече знаеше какво означава „страшна като войнство със знамена“ (Песен на песните, 6:4)

— Какво чакаш? — каза му тя с променен глас.

1D4C00 плонжира в леглото и цвилейки я облада.

Внимание! Този текст е написан под непрекъснатия мониторинг на Американската асоциация за хуманно отношение към компютрите и софтуера (ААХОКС). Нито компютри, нито периферия, нито софтуер са унищожени, повредени или малтретирани по време на работата над тази книга.

Благодарности

Благодаря ви, благодаря ви много, че прочетохте тази книга.

В този толкова значим за мен момент, когато предстои да поставя последната точка в текста, искам да благодаря и на хората, които населяват моя свят:

Благодаря на моите родители. Без тях света нямаше да го има за мен.

Благодаря на съпругата ми. Без нея светът нямаше да е толкова хубав.

Благодаря на дъщеря ми. Без нея светът нямаше да има смисъл.

Благодаря на приятелите ми. Без тях светът нямаше да е толкова интересен.

Благодаря на всички останали. Без тях светът нямаше да е така непредсказуем.

А ето я и споменатата по-горе последна точка.

Тази книга не е безплатна. Тя може да се разпространява свободно, но за прочитането й е редно да се заплати минимална цена. Подробности на http://pixel.vesel.info

Благодаря

Весел Цанков

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.